ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р.Справа № 922/209/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Кухар Н.М.

при секретарі судового засідання Руденко О.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Деметра", м.Вовчанськ Харківської області,
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укравіт-Схід", смт.Пісочин Харківського району Харківської області,
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (довіреність б/н від 15.01.2016р.);

відповідача - ОСОБА_1 (довіреність б/н від 10.11.2015р.);

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Деметра" звернулось до господарського суду з позовною заявою про визнання недійсними пунктів 3.4., 5.3. та 5.5. Договору поставки на умовах кредиту № 250402 від 25.04.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Деметра" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравіт-Схід". Судові витрати позивач просить покласти на відповідача.

У відзиві на позовну заяву, який було надано до суду 12.02.2016р., відповідач проти позову заперечує та зазначає, що положення пунктів 3.4., 5.3., 5.5. укладеного між сторонами договору ніяким чином не суперечать цивільному та господарському законодавству, а волевиявлення директора ТОВ "Деметра" ОСОБА_3 змінилось після отримання ним товару, у зв'язку з обов'язком розрахуватись за отриманий товар та сплатити штрафні санкції.

23.02.2016р. позивач надав до суду письмові пояснення на відзив відповідача, в яких, посилаючись на приписи ч. 2 ст. 198 Господарського кодексу України, зазначив, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Крім того, відповідач вважає, що ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, на яку посилається відповідач, передбачає застосування грошового еквіваленту в іноземній валюті, визначеного за офіційним курсом відповідної валюти, який встановлює Національний банк України, а не за комерційним курсом іноземної валюти. також у поясненнях позивач зазначив, що санкції, передбачені пунктами 5.3. та 5.5. Договору, порушують права та законні інтереси позивача, оскільки є непропорційно великими відносно простроченого платежу. Позивач вважає, що пункти 3.4., 5.3., 5.5. Договору та пункти 1 і 3 кожного з додатків до Договору (специфікації на товар, що поставляється) суперечать чинному законодавству України, зокрема, положенням ст.ст. 198, 207 Господарського кодексу України, положенням постанови Кабінету міністрів України від 18.12.1998р. № 1998 "Про удосконалення порядку формування цін" та додатку до вказаної Постанови "Порядок перерахунку регульованих цін (тарифів) на товари і послуги, встановлені не у національній грошовій одиниці".

Також 23.02.2016р. позивачем було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій позивач додатково до первісно заявлених позовних вимог просив визнати недійсними положення пунктів 1 та 3 наступних Додатків до Договору № 250402 від 25.04.2013р.: № 1 від 25.04.2013р.; № 2 від 26.04.2013р.; № 3 від 26.04.2013р.; № 4 від 15.05.2013р.; № 5 від 17.05.2013р.; № 6 від 29.05.2013р.; № 7 від 11.06.2013р.; № 8 від 19.06.2013р.; № 9 від 09.09.2013р.; № 10 від 17.09.2013р.; № 11 від 07.10.2013р.

У судовому засіданні представник позивача на вимогу суду надала докази направлення заяви про уточнення позовних вимог, поданої до суду 23.02.2016р., на адресу відповідача, а також письмові пояснення щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті за позовні вимоги, з урахуванням заявлених уточнень.

Розглянувши заяву позивача про уточнення позовних вимог, суд встановив, що даною заявою первісні позовні вимоги про визнання недійсними пунктів 3.4., 5.3. та 5.5. Договору поставки на умовах кредиту № 250402 від 25.04.2013р. фактично були доповнені позивачем вимогами про визнання недійсними окремих положень додатків до спірного Договору, які є його невід'ємними частинами. Тобто предмет даного спору - визнання договору частково недійсним - залишився не змінним. Уточнення кола положень одного й того ж договору, які позивач просить визнати недійсними, не є за своєю суттю заявою про збільшення позовних вимог або зміну предмету позову у розумінні ст. 22 ГПК України та не потребує додаткової оплати судового збору.

На підставі викладеного, заява позивача про уточнення позовних вимог була прийнята судом як така, що не суперечить вимогам діючого законодавства, розгляд справи було продовжено з її урахуванням.

Позовні вимоги, з урахуванням внесених уточнень, представник позивача підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував на підставах, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

25.04.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Деметра" (позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укравіт-Схід" (відповідачем) було укладено Договір № 250402 поставки на умовах товарного кредиту, згідно п. 1.1. якого відповідач (кредитор) зобов'язався передати у власність позивача (позичальника) товар на умовах відстрочення його остаточної оплати до 01.10.2013р., а позивач зобов'язався прийняти товар, оплатити його вартість та вартість послуг з надання товарного кредиту та умовах, встановлених Договором.

Відповідно до п. 3.1. Договору, ціна товару, що поставляється кредитором позикодавцеві, фіксується сторонами у Специфікаціях до даного Договору та зазначається в товарних накладних та/або актах приймання-передачі товару.

Згідно п. 3.4. зазначеного Договору, якщо на момент оплати позичальником товару комерційний курс долару США до валюти України (згідно даних ПУАТ "Фідобанк", м.Київ, МФО 300175) збільшиться більше, ніж на 2 (два) % (відносно комерційного курсу долару США до валюти України на дату отримання позичальником товару), сума грошових коштів, що підлягає перерахуванню кредитору, визначається за формулою: X2 = (Y2:Y1) x X1, де:

X1 - ціни, зазначені в товарних накладних та/або актах прийому-передачі товару на дату отримання позичальником товару;

Y1 - курс долару США до валюти України (згідно даних ПУАТ "Фідобанк", м.Київ, МФО 300175) на дату отримання позичальником товару;

Y2 - курс долару США до валюти України на момент оплати позичальником товару;

Х2 - підсумкова сума до сплати.

Відповідно до п. 5.3. Договору, у випадку не оплати отриманого товару в строк, визначений пунктом 1.1. цього Договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 50 (п'ятдесят) % від вартості отриманого позичальником, але не оплаченого товару.

У пункті 5.5. Договору визначено, що у випадку не оплати отриманого товару в строк, визначений п. 1.1. цього Договору, позичальник сплачує кредитору 30 (тридцять) % від простроченої суми.

Позивач вважає положення зазначених вище пунктів Договору такими, що суперечать чинному законодавству України, та просить визнати їх недійсними

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що при укладенні спірного Договору в редакції відповідача були порушені приписи п. 1 Постанови Кабінету Міністрів від 18.12.1998р. № 1998 "Про удосконалення порядку формування цін", згідно якого формування, встановлення та застосування суб'єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці. На думку позивача, відповідач не має правових підстав вимагати врахування змін курсу долару США при здійсненні оплати вартості товару, оскільки він не є виробником товару, що був поставлений за спірним Договором. Також позивач вважає, що під час формування ціни не можна визначати еквівалентом курс долару США, визначений комерційним банком, оскільки він може не відповідати офіційному курсу долару США до національної валюти України, який встановлює Національний банк України.

Крім того, позивач вважає штрафні санкції, встановлені пунктами 5.3., 5.5. Договору для позичальника, непропорційно високими по відношенню до санкцій, передбачених у розділі 5 Договору для кредитора.

Ретельно дослідивши докази, надані сторонами в обґрунтування своїх позицій у справі, з'ясувавши усі фактичні обставини справи та надавши їм правову кваліфікацію, суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Деметра", виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3.3. Договору, оплата за цим Договором здійснюється позичальником у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок кредитора в строк, установлений п. 1.1. даного Договору.

Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно умов п. 3.4. Договору, якщо на момент сплати відповідачем товару курс долару США до валюти України збільшиться більш ніж на 2 відсотка (відносно комерційного курсу долару США до валюти України на дату отримання відповідачем товару), сума грошових коштів, що підлягає сплаті, визначається згідно відповідної формули, про що було зазначено вище.

Тобто, умовами Договору встановлено інший порядок визначення курсу валюти - долару США, як грошового еквіваленту гривневої суми, яка підлягає оплаті за товар.

Ціна товару, що поставляється на умовах укладеного між сторонами Договору, визначена у Специфікаціях (додатках до Договору) у національній валюті - гривнях із зазначенням її грошового еквіваленту у доларах США.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність порушень вимог законодавства при укладенні Договору в частині визначення ціни товару.

Що стосується штрафних санкцій, встановлених пунктами 5.3., 5.5. Договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається з п. 5.3. Договору, у разі не сплати отриманого товару в термін визначений в п. 1.1. Договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 50% від вартості отриманого, але не сплаченого товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 232 ГК України, відсотки за неправомірне користування чужими коштами справляються по день сплати суми цих коштів кредитору, якщо законом або договором не встановлено для нарахування відсотків інший строк.

У п. 5.5. Договору сторони визначили, що в разі несплати за товар в термін, вказаний в п. 1.1. Договору, позичальник сплачує кредитору 30% річних від простроченої суми.

Таким чином, укладаючи Договір, сторони на свій розсуд визначили розмір та строки сплати штрафних санкцій (штрафу та процентів річних), що не суперечить вимогам діючого законодавства.

Договір поставки на умовах товарного кредиту № 250402 від 25.04.2013р. був підписаний обома сторонами, у тому числі директором ТОВ "Деметра" ОСОБА_3, що свідчить про погодження визначених у даному Договорі умов оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не доведено невідповідності Договору поставки на умовах товарного кредиту № 250402 від 25.04.2013р. вимогам закону, не доведено, що Договір був укладений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. З наявних у матеріалах справи доказів не вбачається, що цей Договір був укладений з порушенням хоча б одною зі сторін господарської компетенції.

Таким чином, суд вважає недоречними посилання позивача на приписи ч. 1 ст. 207 Господарського процесуального кодексу України, як на підставу визнання недійсним п. 3.4. Договору.

До того ж позивач помилково застосовує приписи ч. 2 ст. 207 ГК України, обґрунтовуючи неправомірність положень пунктів 5.3. та 5.5. Договору.

Так, відповідно до вищевказаної норми, недійсною може бути визнано нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Тобто, у даній нормі закону йдеться про санкції, які встановлюються у разі відмови сторін він договору.

Проте, як вбачається з умов Договору № 250402 від 25.04.2013р., у пунктах 5.3. та 5.5. встановлено відповідальність у вигляді штрафу та процентів річних у разі не оплати отриманого товару в строк, визначений у п. 1.1. Договору, а не у разі відмови від договору.

Зі Специфікацій до Договору вбачається, що товар поставлявся позивачу на протязі доволі тривалого часу та приймався позивачем, що не заперечується представником позивача у судовому засіданні. Такі дії позивача не свідчать про відмову від Договору, а тому посилання позивача на приписи ч. 2 ст. 207 ГК України є недоречними.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Деметра" у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними пунктів 3.4., 5.3., 5.5. Договору поставки на умовах товарного кредиту № 250402 від 25.04.2013р., а також пунктів 1, 3 додатків до цього Договору, які є похідними від п. 3.4. Договору.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 533, 625, 626, 628, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 11.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_4