КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа№ 910/20259/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення Господарського суду міста Києва

від 05.11.2015

у справі № 910/20259/15 (суддя - Бондарчук В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД»,

до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг",

про стягнення 20 833,78 грн,

за участю представників:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник (довіреність №б/н від 21.01.2016);

від відповідача: Случак О.О. - представник (довіреність №б/н від 23.04.2013);

від третьої особи: Галков І.О. - представник (довіреність №б/н від 10.01.2014),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» (надалі - ТОВ «МЕГА ТОРГ ЛТД», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - Фірма «Т.М.М.» - ТОВ, відповідач) про стягнення 20 833,78 грн, з яких 17 725,74 грн інфляційних втрат та 3 108,04 грн 3 % річних, зумовлених простроченням виконання грошового зобов'язання за договором фінансового лізингу від 15.03.2007 №693/03/2007.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2015 було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГА ТОРГ ЛТД» 17 725,74 грн інфляційних втрат, 3 108,04 грн 3 % річних та 1 827,00 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, Фірма «Т.М.М.» - Товариство з обмеженою відповідальністю звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/20259/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, з урахуванням строків перерахування коштів на казначейські рахунки.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2015 апеляційна скарга прийнята до провадження, розгляд справи призначено на 25.01.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 було відкладено розгляд справи на 22.02.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представників позивача та третьої особи.

В судовому засіданні 22.02.2016 представник скаржника доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав повністю, оскаржуване рішення просив скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

22.02.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.03.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (в тексті договору - лізингодавець) та Фірмою «ТММ» - Товариством з обмеженою відповідальністю (в тесті договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №693/03/2007, умовами якого передбачено, що лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність транспортний засіб (надалі - майно), відповідно до встановленої лізингоодержувачем специфікації продавця та передати його без надання послуг по управлінню і технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння і користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язався прийняти його на умовах цього договору (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 7.5. договору лізингові платежі нараховуються за кожний період строку фінансового лізингу а їх розмір за кожний період строку фінансового лізингу погоджений сторонами у Додатку № 1 до договору.

Пунктами 7.6., 7.7. договору закріплено, що розмір, порядок та строк внесення грошових сум в рахунок оплати лізингових платежів зазначені у Графіку внесення платежів, який є Додатком №1 до договору.

За своєю правовою природою укладений договір є договором лізингу, за яким одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (частина 1 статті 806 Цивільного кодексу України).

На виконання умов договору лізингодавець передав відповідачеві предмет лізингу, що підтверджується видатковими накладними від 31.05.2007 №РН-0000190, від 17.07.2007 №РН-0000271 та довіреністю серії ЯНЮ №464472 від 31.05.2007.

У зв'язку із неналежним виконанням Фірмою «Т.М.М.» - Товариством з обмеженою відповідальністю грошового зобов'язання, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат за період з 25.11.2012 по 13.05.2013.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2013 у справі № 910/9559/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.01.2014, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю були задоволені повністю, стягнуто з Фірми "ТММ" - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" 60 600,17 грн основного боргу, 2 119,87 грн пені, 32,31 грн інфляційних втрат, 1 893,90 грн 3% річних та 1 720,50 грн судового збору.

01.04.2014 Господарським судом міста Києва було видано наказ на примусове виконання судового рішення.

Місцевим судом було встановлено, що 05.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» (в тексті договору - набувач) був укладений договір уступки права вимоги (заміни сторони в зобов'язанні) №218/11-2013 (надалі - договір уступки), відповідно до умов якого кредитор передає, а набувач приймає на себе право вимоги виконання зобов'язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу №693/03/2007 від 15.03.2007, укладеного між ТОВ «Ласка Лізинг» та Фірма «Т.М.М.» - ТОВ (в тексті договору - боржник), (пункт 1.1. договору уступки).

Згідно пункту 1.2. договору набувач отримує всі права та обов'язки, які належать кредитору по відношенню до боржника, а саме, право вимагати від боржника належного виконання зобов'язань за договором лізингу, в тому числі, сплати лізингових платежів, пені, штрафу, викупної вартості, інших платежів, які підлягають сплаті за договором фінансового лізингу.

Відповідно до 2.2. договору кредитор письмово повідомляє боржника про відступлення права вимоги.

В матеріалах справи містяться докази на підтвердження повідомлення Фірми «Т.М.М» - ТОВ про відступлення права вимоги, а саме, фіскальні чеки УДППЗ «Укрпошта» та описи вкладення у цінні листи (а.с.42-45).

Договір вступає в силу з дати його укладення та діє до повного його виконання сторонами. Уступка прав вважається виконаною з дати укладення даного договору (пункт 3.1. договору уступки).

Частиною 1 статті 510 Цивільного кодексу України визначено, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого первісний кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Згідно з частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Статтею 514 Цивільного кодексу України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» право вимоги, що виникло на підставі рішення суду про стягнення коштів.

Виконання судового рішення є невід'ємною стадією процесу правосуддя і заміна сторони на цій стадії може відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України та Законом України "Про виконавче провадження" (відповідна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6/408 від 05.10.2004).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД» звернулось до Господарського суду міста Києва із заявою від 08.10.2014 про заміну сторони у виконавчому провадженні, відповідно до якої заявник просив суд замінити стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» у виконавчому провадженні ВП №43149910 з виконання судового наказу від 01.04.2014 у справі №910/9559/13 на правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2014, залишеною без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2014 та Вищого господарського суду міста Києва від 03.03.2015, вказану заяву було задоволено та здійснено процесуальне правонаступництво у справі №910/9559/13 шляхом заміни Товариства з обмеженою відповідальністю «Ласка Лізинг» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Мега Торг ЛТД».

Судом першої інстанції встановлено, що 02.10.2014 боржник на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 01.04.2014 у справі №910/9559/13 перерахував на розрахунковий рахунок ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві грошові кошти у розмірі 73 103,42 грн. (а.с.119).

В свою чергу, відділ ДВС здійснив перерахунок зазначених коштів на рахунок стягувача лише 29.01.2015.

Звертаючись з даним позовом до суду, ТОВ «Мега Торг ЛТД» обґрунтовує свої вимоги тим, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2013 у справі №910/9559/13 було виконане відповідачем лише 29.01.2015. Оскільки присуджені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати були нараховані за період до 31.07.2013, наявні підстави для стягнення із відповідача 15 301,45 грн інфляційних втрат та 2 343,28 грн 3% річних за період з 02.08.2013 по 28.01.2014.

Згідно зі статтями 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язань (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки сплата заборгованості, яку було стягнуто за рішенням Господарського суду міста Києва суду у справі №910/9559/13 є грошовим зобов'язанням за договором, то на неї в силу статті 625 Цивільного кодексу України можуть бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати, після винесення рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову.

Заперечуючи проти задоволення позову частково, апелянт у скарзі зазначив про відсутність правових підстав для стягнення з нього 3 % річних та інфляційних втрат за період з 03.10.2014 по 28.01.2015, зважаючи на перерахування ним 02.10.2014 на виконання рішення суду коштів на рахунок органу державної виконавчої служби. Дані обставини свідчать про те, що прострочення зобов'язання настало внаслідок бездіяльності державного виконавця, який своєчасно не перерахував кошти на рахунок кредитора та не виніс постанову про закриття виконавчого провадження відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказані твердження скаржника відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 590 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Основні критерії належності виконання містяться у статтях 526 - 530 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, має бути здійснено належними сторонами, відповідно до предмета виконання, у передбачений строк (термін), у визначеному місці та у належний спосіб.

Таким чином, зобов'язання відповідача зі сплати лізингових платежів, присуджених до стягнення в примусовому порядку рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2013 може вважатися належно виконаним лише у момент отримання коштів належним кредитором чи уповноваженою ним на це особою.

Оскільки рішення суду про стягнення заборгованості у справі не зумовлює виникнення у сторін цивільних прав та обов'язків, а є засобом примусового виконання існуючого у відповідача обов'язку, що виник з договору, ухвалення рішення та його примусове виконання жодним чином не змінює строків виконання зобов'язання, встановлених безпосередньо у договорі, та критеріїв визнання зобов'язання належним чином виконаним у даному виді цивільних правовідносин.

При цьому варто зауважити, що відповідач не був позбавлений можливості сплатити позивачеві стягнуту за рішенням суду суму заборгованості до моменту її списання з відповідача відділом ДВС у примусовому порядку, довівши тим самим виконання зобов'язання належним чином у розумінні статті 599 Цивільного кодексу України.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що період нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, визначений позивачем у своєму розрахунку, є правильним та обґрунтованим.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом, і не є предметом розгляду в межах цього спору. При цьому, відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам в ході виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва у справі №910/20259/15 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фірми «Т.М.М.» - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 у справі №910/20259/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 у справі №910/20259/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20259/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий