РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"29" лютого 2016 р. Справа № 924/613/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Маціщук А.В. ,

суддя Гулова А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія"

на рішення господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р.

у справі № 924/613/15 (суддя Смаровоз М.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія"

до відповідача Приватного підприємства "НАФТАГРУП"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2

про визнання недійсним додатку до договору від 07.05.2013 р. до договору №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 01.06.12р., укладений між ТОВ "Торговий Дім "Енергія" та ПП "НАФТАГРУП"

за участю представників сторін:

від позивача:ОСОБА_3;

від відповідача: ОСОБА_4;

від третьої особи: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 02.06.2015 р. у справі №924/613/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" до Приватного підприємства "НАФТАГРУП" про визнання недійсним додатку від 07.05.2013р. до договору №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 01.06.12р., укладеного між ТзОВ "Торговий Дім "Енергія" та ПП "НАФТАГРУП", відмовлено.

За результатами апеляційного провадження у даній справі, наведене вище рішення господарського суду Хмельницької області від 02.06.2015 залишено без змін відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 у справі №924/613/15.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, ТОВ "Торговий дім "Енергія" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, просив постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 та рішення місцевого господарського суду від 02.06.2015 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.10.2015р. рішення господарського суду Хмельницької області від 02.06.2015р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.07.2015р. у справі №924/613/15 скасовано. Справу передано на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області в іншому складі суду.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 06.11.2015 р. справу №924/613/15 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в засіданні господарського суду на 1 грудня 2015 року.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р. у справі №924/613/15 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" до Приватного підприємства "НАФТАГРУП" про визнання недійсним додатку до договору від 07.05.2013 р. до договору №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 01.06.12 р., укладенОГО між ТОВ "Торговий Дім "Енергія" та ПП "НАФТАГРУП", відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 01.06.2012р. між ТОВ "Торговий дім "Енергія" та ПП "Нафтагруп" був укладений договір (річний) №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні. Вказаний договір підписаний представником ТОВ ТД "Енергія" ОСОБА_2 та директором ПП "Нафтагруп" ОСОБА_5, а також скріплений печатками сторін. Окрім того, 07.05.2013р. ТОВ "Торговий дім "Енергія" та ПП "Нафтагруп" був укладений додаток до договору (річний) №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 01.06.2012р.

При вирішенні спірних правовідносин, судом першої інстанції було встановлено, що ТОВ "Торговий дім "Енергія" в особі директора ОСОБА_6 уповноважило ОСОБА_2 (виходячи зі змісту довіреності від 01.06.2012р.) представляти інтереси ТОВ "Торговий дім "Енергія" при роботі з суб'єктами господарювання та наділило останнього повноваженнями щодо підписання договорів, пов'язаних із реалізацію нафтопродуктів (купівлі-продажу, поставки), договорів на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, а також документів до договорів, зокрема, додаткових угод. Водночас, повноваження директора ТОВ "Торговий дім "Енергія" ОСОБА_6 станом на 01.06.2012р. підтверджуються протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Торговий дім "Енергія" від 31.05.2012 р. та наказом про особовий склад №22-к від 01.06.2012 р.

Разом з тим, суд першої інстанції вказав зауважив, що на підтвердження факту припинення дії довіреності позивачем подано в матеріали справи заяви від 27.08.2013р., від 02.12.2013р. про скасування довіреності. При цьому, заяву від 02.12.2013р. надіслано ОСОБА_2, про що свідчить опис вкладення від 02.12.2013р.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків вказав на те, що довіреність б/н від 01.06.2012 р., яка засвідчена підписом директора ТОВ "Торговий дім "Енергія" ОСОБА_6 та скріплена печаткою позивача, відповідає вимогам ст. 246 ЦК України, а тому станом на 07.05.2013 р. ОСОБА_2 мав необхідний обсяг повноважень щодо підписання договорів та додаткових угод від імені ТОВ "Торговий дім "Енергія".

Ураховуючи встановлені обставини у даній справі та положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р. у справі №924/613/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, зокрема, на таке:

даний додаток був укладений всупереч ст. 238 Цивільного кодексу України, відповідно до якої представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є;

даний додаток був укладений всупереч ст. 241 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання;

даний додаток був укладений всупереч ст. 626 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків;

відсутній оригінал додатку від 07.05.2013 року до договору перевезення № 60/1 від 01.06.2012 року;

представник ТОВ Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» ОСОБА_2 при укладанні додатку від 07.05.2013 року діяв у власних інтересах так як жодного офіційного повідомлення з його сторони на ім'я керівництва ТОВ Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» про укладання такого додатку не поступало. Дана обставина перевірена судом не була;

судом не було перевірено процедуру домовленості між сторонами про комерційне представництво, де ОСОБА_2 міг діяти як представник і від імені ТОВ Торговий дім «ЕНЕРГІЯ», так і від імені ПП «НАФТАГРУП»;

судом не було перевірено в частині ст. 238 ЦК України, чи міг ОСОБА_2 нести будь-які особисті інтереси при укладанні такого додатку. А саме не перевірено чи офіційно працевлаштований ОСОБА_2 на ПП «НАФТАГРУП», чи отримує він там заробітну плату та чи отримує як засновник - дивіденди за результатами господарської діяльності ПП «НАФТАГУП»;

на неодноразове звернення керівництва ТОВ Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» до ОСОБА_2 про надання установчих документів ПП «НАФТАГРУП» для з'ясування обставин щодо дійсних засновників та керівників даного підприємства останнім було проігноровано і приховано, що в свою чергу і не надало можливості керівництву ТОВ «Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» своєчасно виявити, що ОСОБА_2 є засновником ПП «НАФТАГРУП»;

судом було проігноровано ст. 241 ЦК України в частині схвалення правочину, а саме укладання додатку від 07.05.2013 року. Судом не було перевірено, чи вчинялися позивачем будь-які дії направлені на прийняття даного додатку до виконання. Починаючи з 07.05.2013 року сторонами оформлялись первинні бухгалтерські документи по перевезенню згідно договору № 60/1 від 01.06.2012 року без уточнень умов, які вказані були в додатку від 07.05.2013 року. Крім того, після укладання згаданого додатку між сторонами не існувало жодного надання послуг по перевезенню вантажу, який би вважався як підстава для прийняття згаданого додатку до виконання;

право підпису та право домовленості є два різних обов'язки. ОСОБА_2 не був наділений згідно довіреності вести домовленості щодо укладання додатку від 07.05.2013 року. Всі домовленості і вказівки по укладанню договорів та додатків до них велись керівництвом ТОВ «Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» і підписання додатку від 07.05.2013 року свідчить про вихід представника ОСОБА_2 за межі допустимих прав;

керівництво ТОВ «Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» не вело переговори з ПП«НАФТАГРУП» по підписанню додатку від 07.05.2013 року, а тому у ОСОБА_2 не було підстав розпочинати процедуру його погодження та підписання.

За наведеного вище скаржник стверджує, що такий додаток не є діючим, оскільки про нього не відомо одній із сторін, укладений для власних цілей представника ОСОБА_2, а також суперечить волевиявленню сторін. При цьому, додаток виходить за межі наділених повноважень представника в частині погодження та даний додаток жодного разу не виконувався в частині надання та отримання господарських правовідносин.

З огляду на викладені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову за відсутності на те визначених законом підстав, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги - відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне.

ТОВ „Торговий дім „Енергія" в особі директора ОСОБА_6 видало на ім'я ОСОБА_2 довіреність від 01.06.2012р., відповідно до якої ОСОБА_2 діє, як уповноважена особа від імені Довірителя, представляє його інтереси при роботі з суб'єктами господарювання, зокрема: господарськими організаціями, що є юридичними особами, створеними відповідно до діючого законодавства України; державними, комунальними та іншими підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані у встановленому законом порядку; громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до законодавства як підприємці. Представник за цією довіреністю має усі необхідні повноваження щодо підписання договорів купівлі-продажу, поставки нафтопродуктів; договорів перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, а також документів до договорів, а саме: додаткових угод; видаткових, податкових, прибуткових та товарно - транспортних накладних; довіреностей; специфікацій; рахунків; актів приймання - передачі, тощо.

Окрім того, процесуальний опонент скаржника звертає увагу на те, що обставини, які підтверджують припинення дії довіреності виданої на ім'я ОСОБА_2, не заслуговують на увагу, оскільки, заява від 02.12.2013р. про скасування довіреності була надіслана ОСОБА_2 - 12.12.2013., тобто після укладення Додатку до Договору (07.05.13р.).

Як зазначає відповідача, з матеріалів справи вбачається та не заперечується третьою особою і відповідачем, станом на 07.05.13 р. ОСОБА_2 дійсно був засновником ПП«Нафтогруп». Водночас, сторонами оспорюваної угоди є ТОВ «Торговий дім «Енергія» та ПП "Нафтагруп", при цьому, від імені ПП «Нафтогруп» додаток підписано директором ОСОБА_5, який діяв на підставі Статуту, а від імені ТОВ «Торговий дім «Енергія» - ОСОБА_2, який діяв на підставі довіреності від 01.06.12 р., виданої директором товариства. Ч. 3 ст. 238 ЦК України передбачено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Вказана норма права встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені кількох контрагентів. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2011р. № 3-31гс11.

При цьому, на момент підписання оскарженого Додатку, ОСОБА_2 не був представником відповідача, а тому не вчиняв правочин від його імені, як і особисто не виступав стороною угоди від 07.05.13 р. Таким чином, із додатку від 07.05.13 р. не вбачається, що ОСОБА_2 діяв як представник при підписанні даного додатку одночасно від імені обох господарюючих суб'єктів, а тому твердження позивача про порушення ч. 3 ст. 238 ЦК України не є обгрунтованим.

Також, відповідач наголошує на тому, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами, факт вчинення третьою особою спірного правочину в своїх інтересах або третьої особи, як і не доведено того, що на час вчинення правочину третя особа була представником відповідача та дане представництво не є комерційним в розумінні ст. 238 ЦК України.

Окрім того, посилання позивача на обставину, що ОСОБА_2 є одноособовим власником та засновником відповідача, та представником позивача за довіреністю, не доводить факту існування у останнього умислу на вчинення правочину всупереч інтересам довірителя. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 24.06.2014р. по справі №924/75/14.

Крім того, твердження позивача щодо зловмисної домовленості між ОСОБА_2 та ПП „Нафтагруп" не підтверджені жодними належними доказами, а тому не можуть слугувати підставою для визнання недійсними додатку від 07.05.2013р. до договору №60/1 від 01.06.2012р. Разом з тим, не можуть слугувати підставою для задоволення позову посилання позивача на те, що спірний додаток не завізований, тобто не містить підписів відповідних посадових осіб товариства (менеджера, бухгалтера, юрисконсульта, тощо), оскільки ст. 203 ЦК України передбачено вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких відсутня вимога щодо обов'язкового візування договору.

Між тим, як зазначає відповідач, Положення про порядок ведення договірної роботи на підприємстві, затверджене наказом №34 від 15.10.2010р., є внутрішнім документом ТОВ „Торговий дім „Енергія", яке визначає виключно порядок введення договірної роботи на підприємстві.

Також відповідач зауважує, що з наявної в матеріалах справи довіреності, виданої ОСОБА_2, не вбачається, що представництво за нею поширювалося на окремо визначено територіальну одиницю та містило обмеження в представництві інтересів товариства на будь-якій території України, у зв'язку з чим укладення оспорюваного правочину в м. Києві не є перевищенням повноважень ОСОБА_2, які надані довіреністю.

Безпідставним, на думку відповідача, є також посилання позивача, що ОСОБА_2 приховав, що є засновником ПП "НАФТОГРУП", оскільки між ТзОВ "Торговий дім "Енергія" та ПП "НАФТОГРУП" тривалий час існували договірні відносини на підставі укладених договорів, а тому позивач не був позбавлений можливості ознайомитись із статутними документами свого контрагента (ПП "НАФТОГРУП"), або ж з відомостями, вміщеними у відкритому доступі на офіційному веб-сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. При цьому, просить врахувати, якщо договір містить умову про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом.

За наведеного вище, відповідач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_2 також надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого проситть відмовити у задоволенні апеляційної скарги та вказує на таке.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_2 як представник за довіреністю від позивача діяв при укладанні всіх без виключення угод, додатків до угод, тощо із ПП "НАФТАГРУП". Дані правовідносини тривали до кінця 2013 рожу в результаті чого ПП "НАФТАГРУП" надало ТОВ «Торготий дім «ЕНЕРГІЯ» близько п'ятдесяти послуг по поставці паливно - мастильних матеріалів, і весь час при наданні таких послуг жодного разу не діяв як представник за довіреністю з боку ПП "НАФТАГРУП". Жодного разу не підписував з боку ПП «НАФТАГРУП» як уповноважена особа првочини з ТОВ «Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» та не отримував власні інтереси при правовідносинах з ПП"НАФТАГРУП". Також зазначає, що умова у додатку від 07.05.2013р. щодо третейського застереження не завдає позивачу жодних збитків і не впливає на господарські правовідносини між сторонами, які б могли позбавити позивача в законному порядку захистити свої інтереси в суді. Між тим, зауважує, що існування аналогічної умови щодо розгляду спорів в договорі №60/2 від 01.06.2013р. є погодженням аналогічної умови, зазначеної у додатку від 07.05.2013р. Окрім того, протягом періоду, з якого існували правовідносини між сторонами, службові особи ТОВ «Торговий дім «ЕНЕРГІЯ» були обізнані про те, що ОСОБА_2 являється власником ПП "НАФТАГРУП". Жодного разу при укладенні угоди № 60/1 від 01.06.2012р. та додатку від 07.05.2013р. ОСОБА_2 не переслідував власні інтереси та жодного разу при підписанні даних правочинів не виступав на боці ПП "НАФТАГРУП".

За наведеного вище, третя особа вважає, що оскаржене рішення належить залишити без змін.

У клопотанні від 29.02.2016р., яке надійшло електронною поштою до суду апеляційної інстанції від третьої особи - ОСОБА_2, третя особа просить здійснювати розгляд справи № 924/613/15 в апеляційному порядку за його відсутності.

29 лютого 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р. у справі № 924/613/15 належить скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що всі учасники судового процесу були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені останнім, а також те, що явка представників сторін та третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 01.06.2012р. ТОВ "Торговий дім "Енергія" (замовник) та ПП "Нафтагруп" (виконавець) укладено договір (річний) №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні. Вказаний договір підписаний представником ТОВ ТД "Енергія" ОСОБА_2 та директором ПП "Нафтагруп" ОСОБА_5, а також скріплений печатками сторін (далі по тексту - Договір) (Т.1, а.с. 13-16).

В подальшому, 07.05.2013р. ТОВ "Торговий дім "Енергія" (замовник) та ПП "Нафтагруп" (виконавець) укладено додаток до договору (річний) №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні від 01.06.2012р. (далі по тексту - Додаток до договору) (Т.1, а.с. 18).

Вказаним додатком сторони виклали п. 6.1. договору в такій редакції: "всі спори, що виникатимуть із даного договору будуть вирішуватись сторонами у відповідності до діючого законодавства України. Сторони дійшли згоди, що у разі неможливості врегулювати можливий спір в позасудовому порядку шляхом переговорів, даний спір, починаючи з 07.05.2013р. буде переданий на розгляд та остаточне вирішення до господарського суду України, керуючись нормами господарського-процесуального кодексу України".

Разом з тим, означеним Додатком сторони передбачили можливість звернення до будь-якого тимчасово та/або постійно діючого третейського суду за умови належно підписаної між сторонами третейської угоди.

Додаток підписаний представником ТОВ ТД "Енергія" ОСОБА_2 та директором ПП "Нафтагруп" ОСОБА_5. Місце укладення додатку: м. Київ.

До матеріалах справи позивачем долучено копію довіреності від 01.06.2012р., виданої ТОВ "Торговий дім "Енергія" на ім'я ОСОБА_2 (Т.1, а.с. 19, 187).

Зі змісту вказаної довіреності вбачається, що ОСОБА_2 діє як повноважена особа від імені Довірителя, представляє його інтереси при роботі з суб'єктами господарювання, зокрема: господарськими організаціями, що є юридичними особами, створеними відповідно до діючого законодавства України; державними, комунальними та іншими підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані у встановленому законом порядку; громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до законодавства як підприємці. Представник за цією довіреністю має усі необхідні повноваження щодо підписання договорів купівлі-продажу, поставки нафтопродуктів; договорів перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, а також документів до договорів, а саме: додаткових угод; видаткових, податкових, прибуткових та товарно-транспортних накладних; довіреностей; специфікацій; рахунків; актів приймання-передачі тощо.

Отже, станом на дату укладення додатку від 07.05.2013р. ОСОБА_2 діяв на підставі вищезазначеної довіреності.

В матеріалах справи міститься Акт про проведення службового розслідування від 04.11.2013р., з якого вбачається, що комісією ТОВ "Торговий дім "Енергія" було проведено службове розслідування та встановлено неправомірність дій ОСОБА_2 щодо підписання ним від імені ТОВ "Торговий дім "Енергія" по довіреності, виданої 01.06.2012р. договору (річного) №60/2 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, укладений з ПП "Нафтагруп" 01.06.2013р.; визнано дії ОСОБА_2, що працював на посаді менеджера зі збуту за сумісництвом в період з 02.04.2012р. по 19.09.2013р., такими, що вчинені з перевищенням своїх повноважень та неналежним виконанням службових обов'язків.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рішення загальних зборів учасників ТОВ "Торговий дім "Енергія", оформлених протоколом від 02.12.2014р., визнано дії ОСОБА_2 в період з 02.04.2012р. по 19.09.2013р. вчиненими з перевищенням своїх повноважень та вирішено не схвалювати укладені ОСОБА_2 від імені Товариства додатки від 30.04.2013р. та від 07.05.2013р. до Договору (річного) №60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому і міжміському сполученні (Т.1., а.с. 60-62).

Як стверджується матеріалами справи, рішенням постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Спілка Нафтотрейдерів України" від 06.06.2014р. у справі №20/05-14 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" до Приватного підприємства "Нафтагруп" про стягнення в порядку регресу сплачених грошових коштів задоволено та стягнуто з ПП "Нафтагруп" на користь ТОВ "Торговий дім "Енергія" 44332,71 грн. в порядку регресу, як з винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (Т.1, а.с. 25-28).

Ухвалою господарського суду Волинської області від 24.11.2014р. у справі №903/732/14 відмовлено в задоволенні заяви ПП "Нафтагруп" про визнання недійсним та скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Спілка Нафтотрейдерів України" від 06.06.2014р. у справі №20/05-14 за позовом ТОВ "Торговий дім "Енергія" до ПП "Нафтагруп" про стягнення в порядку регресу 44332,71 грн. Рішення третейського суду залишено без змін (Т.1, а.с. 29-40).

З наявних в матеріалах справи копії процесуальних документів судом апеляційної інстанції також встановлено, що постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2015р. у справі №903/732/14, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду від 17.03.2015р., ухвалу місцевого господарського суду скасовано, заяву приватного підприємства "Нафтагруп" про визнання недійсним та скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Спілка нафтотрейдерів України" від 06.06.2014р. по справі № 20/05-14 задоволено частково. Скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Спілка нафтотрейдерів України" від 06.06.2014р. по справі № 20/05-14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" до Приватного підприємства "Нафтогруп" про стягнення в порядку регресу 44 332,71 грн. В решті заяви відмовлено (Т.1, а.с. 41-49).

При цьому, суд апеляційної інстанції вказав на те, що місцевим господарським судом неправомірно залишено поза увагою додаток від 07.05.2013 року до договору № 60/1 від 01.06.2012 року, яким не передбачено розгляд спорів, що виникають з умов договору (річний) № 60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні постійно діючим третейським судом при Асоціації "Спілка нафтотрейдерів України" відповідно до регламенту даного суду після 07.05.2013 без укладення третейської угоди в кожному окремому випадку спору між сторонами.

Між тим, у постанові Вищого господарського суду України від 20.10.2015р. у справі №924/613/15, зокрема, відзначено, що ОСОБА_2 є засновником ПП "НАФТОГРУП", що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, тобто представник позивача ОСОБА_2 при укладанні додатку від 07.05.2013 діяв у власних інтересах та всупереч ст. 238 ЦК України. Суди не перевірили, чи був у подальшому схвалений спірний додаток від 07.05.2013 до договору ТОВ "Торговий дім "Енергія". Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що спірний Додаток, було укладено від імені засновника відповідача (ПП "НАФТОГРУП") ОСОБА_2, що свідчить про те, що укладення спірного Додатку було направлено на вчинення правочину від імені особи, у своїх інтересах, представником якої він одночасно є, що суперечить приписам ч. 3 ст. 238 ЦК України та, у свою чергу, впливає на прийняття правильного рішення у даному спорі. Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій про те, що відсутні підстави для застосування положень ст. ст. 203, 215 ЦК України та визнання додатку до договору недійсним, є передчасними.

Окрім того, колегія суддів касаційної інстанції звернула увагу на те, що в матеріалах справи відсутній оригінал спірного додатку від 07.05.2013р. та з прийнятих рішень не вбачається, чи був належним чином витребуваний у відповідача його оригінал та оглянутий судами у судовому засіданні. В матеріалах справи наявна лише копія додатку від 07.05.2013р., а позивач неодноразово вказував, що в нього відсутній примірник спірного додатку, що він ніколи не бачив його оригіналу та подавав до суду клопотання про його витребування. Відзначено, що для повного та всебічного розгляду даної справи судам необхідно було витребувати у відповідача оригінал спірного додатку від 07.05.2013р., який підлягав дослідженню та наданню належної оцінки, оскільки позивач заперечував про його існування, та встановити існування чи відсутність предмету спору.

Досліджуючи встановлені обставини у даній справі та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів приймає до уваги наступні положення чинного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов'язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позовні вимоги позивача мотивуються за тих підстав, що спірний Додаток до договору підписаний від імені позивача не уповноваженою на те особою, зокрема, поза межами повноважень, наданих згідно довіреності, а також без відома позивача (за відсутності волевиявлення учасника правочину).

Статтею 204 ЦК України встановлений принцип правомірності правочину, відповідно до якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави для визнання правочину недійсним визначені в ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням норм ст. 203 ЦК України, належить відзначити, що для визнання оспорюваного договору або окремої його частини недійсним/недійсною позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір або окремі його частини суперечать вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявлення сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.

Аналіз укладеного Додатку від 07.05.2013р. до договору №60/1 від 01.06.2012 р. свідчить про те, що такий додаток укладений повноважними представниками сторін у відповідності до вимог до ст. 181 ГК України (підписаний уповноваженими особами та скріплений печатками підприємств), а зі змісту зазначеного додатку вбачається досягнення сторонами усіх істотних умов, оспорюваний додаток до договору є укладеним та відповідно до ст. 629 ЦК України обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, наявність повноважень представника позивача - ОСОБА_2 діяти в інтересах позивача (ТОВ "Торговий дім "Енергія"), зокрема, в частині підписання додатку до договору, стверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема, як убачається зі змісту довіреності б/н від 01.06.2012 р., виданої на підтвердження повноважень ОСОБА_2, останній має усі необхідні повноваження щодо підписання договорів купівлі-продажу, поставки нафтопродуктів; договорів перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні, а також документів до договорів, а саме: додаткових угод; видаткових, податкових, прибуткових та товарно-транспортних накладних; довіреностей; специфікацій; рахунків; актів приймання-передачі тощо.

Зі змісту оспорюваного Додатку до договору вбачається, що за своєю суттю він є додатковою угодою до договору № 60/1 від 01.06.2012р. про що зазначено у його преамбулі та у тексті.

В той же час Довіреність підписано директором ТОВ "Торговий дім "Енергія", повноваження директора ТОВ "Торговий дім "Енергія" ОСОБА_6 станом на дату складення означеної вище довіреності (01.06.2012р.), підтверджуються протоколом загальних зборів учасників ТОВ "Торговий дім "Енергія" від 31.05.2012 р. та наказом про особовий склад №22-к від 01.06.2012 р. (Т.1, а.с. 72-73, 99).

На спростування факту чинності довіреності позивач посилається на заяви від 27.08.2013р., від 02.12.2013р. про скасування довіреності. При цьому, заяву від 02.12.2013р. надіслано ОСОБА_2, про що свідчить опис вкладення від 02.12.2013р.

З огляду на наведені факти, колегія суддів констатує, що станом на дату укладення спірного Додатку до договору, а саме 07.05.2013р., довіреність б/н від 01.06.2012 р. не припинила своєї дії.

Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Статтею 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Як передбачено ст. 246 ЦК України, довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. Згідно із ч. 1 ст. 247 ЦК України строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії.

У ст. 248 ЦК України наведено випадки, за наявності яких представництво за довіреністю припиняється. При цьому, у матеріалах справи відсутні докази наявності визначених ст. 248 ЦК України підстав для припинення дії довіреності.

Як визначено ч. 1 ст. 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною.

Натомість, у даному випадку, позивачем не доведено у встановленому законом порядку факту скасування позивачем виданої на ім'я ОСОБА_2 довіреності від 01.06.2012р. станом на дату підписання Додатку до договору.

Окрім того, нормами права, а саме статтею 241 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Між тим, як вставновлено судом апеляційної інстанції ОСОБА_2 під час підписання Додатку до договору діяв в межах повноважень визначених довіреністю від 01.06.2012р., відповідно подальшого схвалення правочин позивачем не потребує .

Посилання позивача на встановлення факту перевищення повноважень з боку ОСОБА_2 Вищим господарським судом України у поставнові від 20.10.2015р. у справі № 924/613/15 не грунтується на нормах закону, зокрема ГПК України та не може бути прийняте судом до уваги, оскільки ст. 111-7 ГПК України встановлено пряму заборону для суду касаційної інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, оскільки під час попереднього розгляду місцевий господарський суд та суд апеляційної інстанції прийшли до висновку, що ОСОБА_2 під час підписання Додатку до договору діяв в межах повноважень визначених довіреністю від 01.06.2012р.

З огляду на вищенаведене, судова колегія зважає на те, що за змістом Додатку до договору передбачено, між іншим, що спір, починаючи з 07.05.2013р. буде переданий на розгляд та остаточне вирішення до господарського суду України, а також передбачено можливість звернення до будь-якого тимчасово та/або постійно діючого третейського суду за умови належно підписаної між сторонами третейської угоди.

З урахуванням зазначеного Додатку до договору, позивач у 2014 році (квітень - травень 2014 р.) звернувся до третейського суду із позовною заявою до ПП "НАФТОГРУП" про стягнення в порядку регресу сплачених грошових коштів у розмірі 44 332, 71 грн. (Т.1, а.с. 25-28).

При цьому відповідач оскаржив рішення третейського суду, прийняте за результатами розгляду зазначеної вище позовної заяви, від 06.06.2014р. у справі №20/05-14 до господарського суду Волинської області. В обгрунутвання своїх вимог вказав, зокрема, на те, що між ПП "НАФТОГРУП" та ТОВ "Торговий дім "Енергія" згідно договору № 60/2 від 01.06.2013р. не існувало третейської угоди, яка надавала право ТОВ "Торговий дім "Енергія" звертатись до третейського суду із заявою про стягнення в порядку регресу грошових коштів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції у постанові від 16.01.2015р. у справі №903/732/14 (за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу господарського суду Волинської області від 24.11.2014р. у справі №903/732/14), місцевим господарським судом неправомірно залишено поза увагою додаток від 07.05.2013 року до договору № 60/1 від 01.06.2012 року, з урахуванням якого, не передбачено розгляд спорів, що виникають з умов договору (річний) № 60/1 на перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні постійно діючим третейським судом при Асоціації "Спілка нафтотрейдерів України" відповідно до регламенту даного суду після 07.05.2013р. без укладення третейської угоди в кожному окремому випадку спору між сторонами.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили б про те, що представник позивача, який діяв на підставі довіреності від 01.06.2012р., незаконно використовув печатку товариства, а також відсутні докази про підтвердження проведення службового розслідування за фактом незаконного використання печатки. Докази передачі печатки іншій особі або ж її втрати суду теж надано не було.

Пунктами 1, 2, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено про те, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до статей 1, 8 ЦК України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Пленум Вищого господарського суду України в абз. 4 п. 2.1. Постанови від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями) роз'яснив, що, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивач (скаржник) в обґрунтування своїх доводів, з поміж іншого, посилається на те, що ОСОБА_2 підписав Додаток до договору, зловживаючи своїм становищем, внаслідок зловмисної домовленості із відповідачем.

З огляду на наведене, колегія суддів відзначає, що згідно зі ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

У п. 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (із змінами та доповненнями) роз'яснено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

При цьому, заслуговує на увагу той факт, що представляючи інтереси ТОІ «Торговий дім «Енергія» при підписанні згаданого додатку, ОСОБА_2 не діяв у власних інтересах. Позивачем не наведено жодного належного доказу, який би міг підтвердити, що ОСОБА_2 діяв при підписанні такого документа у власних інтересах. Також позивачем не наведено докази того, що ОСОБА_2 при підписанні додатку від 07.05.2013р. був представником ПП «Нафтогруп» та діяв в інтересах зазначеної юридичної особи. За таких умов, належить відзначити, що ОСОБА_2 жодного разу не виступав одночасно в інтересах обох контрагентів при укладенню спірного додатку до договору.

Крім того словосполучення "у своїх інтересах" в сенсі ст. 238 ЦК України, слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам представлюваного, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

З врахуванням та у системному зв'язку з ч. 1 ст. 1 ЦК України, вказаний інтерес має бути майновим, тоді як зі змісту оспорюваного додатку вбачається, що він не місить встановлення будь-яких грошових чи майнових прав чи обов'язків сторін, а врегульовує питання підвідомчості господарських спорів у випадку їх виникнення між сторонами.

З огляду на наведене вище, колегія суддів зауважає, що доводи скаржника в цій частині не віднайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами.

Зокрема, як правильно відзначив суд першої інстанції, між ТОВ "Торговий дім "Енергія" та ПП "Нафтагруп" тривалий час існували договірні правовідносини на підставі укладених договорів, а тому позивач не був позбавлений можливості ознайомитись зі статутними документами свого контрагента (ПП "Нафтагруп"), або ж з відомостями, що містяться у відкритому доступі на офіційному веб-сайті Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Окрім того, як свідчать установлені обставини у даній справі, сторони при укладенні Додатку до договору діяли самостійно у власних інтересах та дійшли згоди щодо всіх його істотних умов. Таким чином, на момент укладення Додатку позивач, в силу наявності у ОСОБА_2 повноважень щодо представництва позивача, був обізнаний з його змістом, а за наявності підпису уповноваженого представника підтвердив факт згоди з його умовами. Тим самим позивач не заперечував щодо визначення умов Додатку до договору наведеного вище змісту. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували вказане. З огляду на зазначене, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо взаємовираження волі обох сторін при укладенні спірного Додатку до договору та дотримання встановленого законом принципу свободи договору.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх суб'єктів у цивільних правовідносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

За наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів не встановила, а позивачем (скаржником) не доведено, яким чином і які саме права позивача порушено внаслідок укладення спірного Додатку до договору, а також не доведено правового зв'язку у поновленні порушеного права позивача у разі визнання означеного Додатку недійсним.

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими, а відповідно до статті 33 Господарського кодексу України обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Водночас, припущення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів статті 1 Господарського процесуального кодексу України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Натомість скаржником не доведено наявність факту порушення оспорюваним правочином прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

Між тим, у рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову (лист Верховного Суду України від 24.11.2008 "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Окрім того, відсутність права у позивача на звернення до третейського суду із позовними заявами відносно ПП «Нафтогруп» підтверджено Рівненстьким апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України за результатами здійснення судового провадження у справі № 903/732/14. Відтак, вважати, що зміна умов договору в частині третейського застереження обумовлює обмеження позивача в його повноваженнях не є порушенням чинного законодавства та не є підставою для визнання Додатку недійсним.

Отже, з огляду на встановлені обставини у даній справі, які віднайшли своє підтвердження наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що скаржник (позивач) не довів, а суд не встановив конкретних фактів порушення оспорюваним правочином прав та законних інтересів позивача як на момент укладення спірного правочину, так і на момент звернення до суду із відповідним позов.

Між тим, колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що доводи, за яких мотивуються позовна вимога та правова позиція скаржника, спростовуються висновками суду першої інстанції, здійсненими за результатами розгляду справи по суті, що віднайшли своє вираження у тексті оскарженого рішення. При цьому, судом першої інстанції встановлено обставини, з урахуванням яких наведено підстави та мотиви, за яких не приймаються до уваги доводи позивача.

Відтак, суд першої інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, а тому дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи скаржника щодо порушення прав позивача з огляду на зміну підсудності при розгляді спору. Адже, закон надає сторонам право передати спір на розгляд до третейського суду, при цьому, не встановлює такого обов'язку. Наведення у договорі та його додатках застереження щодо визначення підсудності при розгляді спору не є нівелюванням прав однієї із сторін. Відтак, зміна підсудності в договірному порядку в судових спорах між сторонами не позбавляє право кожної із сторін на звернення за захистом своїх прав до господарського суду, тому вказувати зі сторони позивача на істотні зміни інтересів за таких підстав не є доцільним.

Безпідставними є також доводи скаржника, зокрема, в тій частині, що судом не враховано, що оригінал додатку від 07.05.2013 року до договору перевезення № 60/1 від 01.06.2012 року відсутній. З огляду на такі доводи, колегія суддів приймає до уваги, що Рівненським апеляційним господарським судом у постанові від 16.01.2015р. у справі №903/732/15 встановлено обставину щодо наявності оригіналу спірного Додатку. Так, зокрема, суд апеляційної інстанції вказав на те, що оригінал даного додатку від 07.05.2013р. оглянуто колегією суддів в судовому засіданні 15.01.2015р., належним чином засвідчена копія міститься в матеріалах справи. Також, суд зазначив, що ОСОБА_2 був уповноваженим представником ТОВ «ТД»Енергія» і мав право на підписання додаткових угод до договору №60/1 від 01.06.2012р.

Означена вище постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 16.01.2015р. у справі №903/732/15 залишена без змін за результатами касаційного провадження у даній справі відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 17.03.2015р., а, відтак, обставини, встановлені судом у справі №903/732/15, не потребують додаткового доведення.Окрім того, відповідачем надано суду для огляду нотаріально засвідчену копію оспорюваного Додатку.

Відтак, з огляду на висновки, здійснені судом за результатами апеляційного провадження, та докази, якими підтверджуються останні, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р. у справі №924/613/15 прийняте за повного з'ясуванням усіх обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування в порядку статті 104 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Хмельницької області від 18.01.2016 р. у справі №924/613/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Енергія" - без задоволення.

2. Справу №924/613/15 повернути в господарський суд Хмельницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.