РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р. Справа № 902/558/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Демянчук Ю.Г.

судді Юрчук М.І. ,

судді Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Лелех І.Ю.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2 довіреність № 1266 від 03.11.2015 (в режимі відеоконференції з Немирівським районним судом Вінницької області та Київським апеляційним господарським судом)

відповідача - ОСОБА_3, довіреність б/н від 15.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення господарського суду Вінницької області від 14.12.2015 у справі № 902/558/15

за позовом ОСОБА_4 (22800, м. Немирів, вул. 50-років ВЛКСМ, 20 АДРЕСА_1, код НОМЕР_1)

до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (22800, м. Немирів, вул. Горького, 31, Вінницька область, код 30805594)

про стягнення 51479,76 грн. заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

20.04.2015 року ОСОБА_4 звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" 10861,76 грн. заборгованості по заробітній платі, 30 618,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 02.12.2014 року по 20.04.2015 року та 10000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням господарським судом Вінницької області від 19.06.2015 року у справі № 902/558/15, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 51479,76 грн. заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2015 року рішення господарського суду Вінницької області від 19.06.2015 року у справі № 902/558/15 залишено без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.11.2015 року рішення господарського суду Вінницької області від 19.06.2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2015 року у справі № 902/558/15 скасовано та вказану справу передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

При новому розгляді справи рішенням господарським судом Вінницької області від 14.12.2015 року у справі № 902/558/15 (суддя Тісецький С.С.) відмовлено в позові в частині стягнення з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_4 5473,85 грн. - заборгованості по заробітній платі, 56424,60 грн. - середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, 10000,00 грн. - моральної шкоди. Залишено без розгляду позовні вимоги в частині стягнення з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_4 5387,91 грн. - заборгованості по заробітній платі (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.12.2015 б/н).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу та у додаткових поясненнях до нього відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на невідповідність викладених у ній доводів фактичним обставинам справи і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, як законне і обгрунтоване.

В судове засідання прибули представники сторін, які надали суду усні пояснення по суті доводів та заперечень, викладених відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до п. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається з бази даних "Діловодство спеціалізованого суду", в провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/798/14 про банкрутство Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff".

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, з 02.04.2012 року працювала на посаді начальника відділу юридичного супроводу виробничої діяльності Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" з окладом згідно штатного розпису в розмірі 4 374,00 грн., що підтверджується наказом за № 366-НК від 02.04.2012 року про прийняття ОСОБА_4 на роботу на повну ставку, виданим дочірнім підприємством "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (а. с. 12, т.1), трудовою книжкою ОСОБА_4, (а. с. 9-11, т.1), штатним розписом дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на 2014 рік (а. с. 97-105, т. 1).

В період 2014 року відповідач - дочірнє підприємство "Українська горілчана компанія "Nemiroff" - перебував у стані простою, що підтверджується наказами по дочірньому підприємству "Українська горілчана компанія "Nemiroff", а саме :

- наказом № 24/03/2014 від 24.03.2014 року про встановлення початку простою з 24.03.2014 року по 30.03.2014 року;

- наказом № 24/03/2014 від 31.03.2014 року про встановлення початку простою з 31.03.2014 року по 06.04.2014 року;

- наказом № 24/03/2014 від 07.04.2014 року про встановлення початку простою з 07.04.2014 року по 13.04.2014 року;

- наказом № 14/04/2014 від 14.04.2014 року про встановлення початку простою з 14.04.2014 року по 21.04.2014 року;

- наказом № 22/04/2014 від 22.04.2014 року про встановлення початку простою з 22.04.2014 року по 31.05.2014 року;

- наказом № 02/06/2014 від 02.06.2014 року про встановлення початку простою з 02.06.2014 року по 30.06.2014 року;

- наказом № 27/06/2014 від 27.06.2014 року про встановлення початку простою з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року;

- наказом № 31/07/2014 від 31.07.2014 року про встановлення початку простою з 01.08.2014 року по 31.08.2014 року;

- наказом № 01/09/2014 від 01.09.2014 року про встановлення початку простою з 01.09.2014 року по 30.09.2014 року;

- наказом № 01/10/2014 від 01.10.2014 року про встановлення початку простою з 01.10.2014 року по 10.10.2014 року (а. с. 174 - 183, т.1).

Пунктами під № 3 вищевказаних наказів було дано вказівку бухгалтерії провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff", виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України.

11.10.2014 року відповідачем видано персональний наказ щодо ОСОБА_4 за №11/10/2014, яким наказано вважати для ОСОБА_4 простоєм не з вини працівника період з 11 жовтня 2014 року по 13 листопада 2014 року (п. 1 наказу). Пунктом 2 цього наказу зобовязано бухгалтерію ДП УГК "Nemiroff" провести нарахування заробітної плати ОСОБА_4 у відповідності до положень статті 113 Кодексу законів про працю України із розрахунку двох третин тарифної ставки (окладу) встановленого працівникові згідно їх графіків змінності до моменту закінчення вимушеного простою (а. с. 184, т. 1).

01.12.2014 року ОСОБА_4 звільнилась із займаної посади за власним бажанням згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, у звязку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору, про що дочірнім підприємством "Українська горілчана компанія "Nemiroff" видано наказ № 378-НК від 01.12.2014 року (а.с. 58-59, т.1). Цим же наказом визначено надати компенсацію за невикористану відпустку 105 днів та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку.

Обставини прийняття ОСОБА_4 на роботу та її звільнення з 01.12.2014 року, перебування дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" у простої стверджуються матеріалами справи і сторонами не заперечуються.

Довідкою дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" стверджується, що ОСОБА_4 працювала по 01.12.2014 року на посаді начальника відділу юридичного супроводу виробничої діяльності і її дохід за період з 01.01.2014 року по 01.12.2014 року склав 73 942,18 грн.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, видану відділенням ПФУ у Немирівському районі Вінницької області 11.03.2015 року, сума заробітку ОСОБА_4, отриманого у 2014 році на дочірньому підприємстві "Українська горілчана компанія "Nemiroff", з якого сплачено єдиний внесок, склала : у квітні 2 915,83 грн., у травні 2 916,33 грн., у червні - 2 916,33 грн., у липні 2 915,80 грн., у серпні 2 916,28 грн., у вересні 2 915,75 грн., у жовтні 2 915,89 грн., у листопаді 3 718,03 грн., у грудні 19 938,58 грн. (а.с. 16, т.1).

Як вбачається з довідки від 09.12.2014 року № Р7-В67/31-174, виданої Немирівським відділенням Вінницької обласної дирекції ПАТ "ОСОБА_5 ОСОБА_2", за період з 12.03.2014 року по 08.12.2014 року, надходження коштів через грошові перекази "Аваль Експрес" на ім'я ОСОБА_4 від дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" склали наступні суми : 24.04.2014 року 2 334,06 грн., 05.05.2014 року 1602,36 грн., 21.05.2014 року 786,87 грн., 06.06.2014 року 2 389,64 грн., 24.06.2014 року 1139,43 грн., 09.07.2014 року 1250,21 грн., 13.08.2014 року 2 389,21 грн., 28.10.2014 року 2 345,86 грн., 17.11.2014 року 815,82 грн., 01.12.2014 року 4 520,50 грн., 03.12.2014 року 27 572,52 грн. (а.с. 17, т.1).

Таким чином, в період роботи з квітня по листопад 2014 року з огляду на перебування підприємства у виробничому простої, ОСОБА_4 виплачувалась заробітна плата у розмірі 2/3 від посадового окладу, а при звільненні і грудні 2014 року їй було виплачено грошові кошти в сумі 27 572,52 грн.

Згідно розрахункового листа за грудень 2014 року ОСОБА_4 було нараховано: оклад за 1 день в сумі 191,21 грн., компенсацію за несвоєчасний - в 1 день - розрахунок при звільненні - 218,70грн., вихідну допомогу - 14106,15 грн., компенсацію за 105 днів невикористаної відпустки - 19747,35 грн. Всього нараховано 34263,41 грн., виплачено з відрахуванням обов'язкових платежів - 27572,52 грн.. Факт виплати вказаної суми підтверджується : розрахунковим листом за грудень 2014 року (а.с. 60, 164, т.1), відомістю № 37 від 02.12.2014 року на суму 27572,52 грн. (а.с. 200), платіжним дорученням № 196595 від 02.12.2014 року на суму 27 793,10 грн., в т.ч. винагорода банку (а.с. 201, т.1).

З наданих розрахункових документів та перевіркою нарахованих та виплачених сум суд вбачає, що з квітня по листопад 2014 року відповідач виплачував ОСОБА_4 заробітну плату з дотриманням вимог ст.113 КЗпП, а у грудні 2014 року відповідачем здійснені усі передбачені Законом виплати, пов'язані зі звільненням працівника.

Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4, посилається на те, що відповідач не відобразив розміру та порядку оплати праці на період простою, а тому повинен виплачувати заробітну плату, виходячи з повного окладу.

Вирішуючи спір, місцевий господарський суд дійшов висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо виплати їй заробітної плати за час вимушеного прогулу у квітні-листопаді 2014 року виходячи із повного розміру посадового окладу, а не 2/3 його частин, через що утворилась заборгованість по заробітній платі в сумі 10 861,76 грн.

Колегія суддів повністю погоджується з вказаними висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

У наказах дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про простій за № 24/03/2014 від 24.03.2014 року, № 24/03/2014 від 31.03.2014 року, №24/03/2014 від 07.04.2014 року, № 14/04/2014 від 14.04.2014 року, № 22/04/2014 від 22.04.2014 року, № 02/06/2014 від 02.06.2014 року, № 27/06/2014 від 27.06.2014 року, № 31/07/2014 від 31.07.2014 року, № 01/09/2014 від 01.09.2014 року, № 01/10/2014 від 01.10.2014 року наказано бухгалтерії провести відповідні розрахунки заробітної плати за весь період простою для працівників ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff" виходячи з вимог ст. 113 КЗпП України.

Згідно ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України, визначено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про оплату праці", норми оплати праці за час простою, який мав місце не з вини працівника, встановлюються Кодексом законів про працю України, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою статті 12 та Кодексом законів про працю України є мінімальними державними гарантіями.

Таким чином, позивач визначив порядок та умови оплати праці в період перебування підприємства у простої, з посиланням на Закон - статтю 113 КЗпП України, тобто не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою.

Як вбачається із розрахункових листків ОСОБА_4 за період з квітня по листопад 2014 року (а.с. 160-164, т.1), відповідач дотримався мінімальних трудових гарантій щодо оплати праці під час простою, передбачених статтею 113 КЗпП України. Оплата праці проводилась з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки. Роботодавець не обмежений в своєму праві виплачувати працівнику під час простою заробітну плату в розмірі, який перевищує 2/3 тарифної ставки встановленого працівникові розряду на момент простою. Вказане не буде порушенням вимог статі 113 КЗпП України, порушенням є оплата праці у розмірі, нижчому ніж дві третини тарифної ставки.

Також колегія суддів вважає вірними висновки суду попередньої інстанції, стосовно відмови в задоволені сплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 113 КЗпП України, середній заробіток на час простою, зберігається за працівником у тому випадку, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для здоров'я чи життя працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника.

З пояснень відповідача вбачається, що простої на дочірньому підприємстві Українська горілчана компанія "Nemiroff" були викликані іншими причинами, ніж ті, про які зазначено в ч. 3 ст. 113 КЗпП України та при настанні яких роботодавець має виплачувати середній заробіток за час простою.

З актів перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, проведеними Територіальною державною інспекцією з питань праці у Вінницькій області, що проводились 20.02.2015 року та 26.03.2015 року, не вбачається порушень порядку та оплати праці працівників Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (а.с. 122-141, т.1).

Враховуючи приписи законодавства та встановлені судами обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що простій може бути викликаний різними причинами, в тому числі такими, які неможливо передбачити заздалегідь. При цьому законодавство не зобов'язує роботодавця повідомляти про початок простою не пізніше, ніж за два місяці від його початку, як це має місце у випадках зміни істотних умов праці, визначених статтею 32 КЗпП України.

Відомості про наявність простою відповідача, позивачем не заперечуються.

Скасовуючи постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.08.2015, Вищий господарський суд зазначив, що грошові вимоги позивача з виплати заробітної плати є привелійованими, оскільки на них не розповсюджуються наслідки пропуску присічного тридцятиденного строку для звернення з грошовими вимогами, а також мораторій на задоволення вимог кредиторів (ч. 5 ст. 19, ч. 4 ст. 23 Закону про банкрутство). У зв'язку з чим, якщо позивач бажає набути статусу конкурсного кредитора, то він має право звернутися до суду у справі про банкрутство з індивідуальною заявою про грошові вимоги до боржника в порядку ст.23 Закону про банкрутство. В іншому випадку (тобто за відсутності відповідної заяви кредитора) такі вимоги повинні бути автоматично внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів і спір стосовно цих вимог вирішується в межах справи про банкрутство шляхом оскарження до суду відповідних дій (бездіяльності) розпорядника майна. За таких обставин суди попередніх інстанцій безпідставно розглянули по суті в даному позовному провадженні всі заявлені позивачем грошові вимоги до відповідача, не врахувавши встановленого чинним законодавством спеціального порядку розгляду грошових вимог до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, чим порушили вищезазначені норми Закону про банкрутство.

Надаючи правову оцінку обставинам справи з урахуванням вищенаведених висновків суду касаційної інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що заборгованості по заробітній платі після порушення провадження справі про банкрутство відповідача становить 10861,76 грн. - 5387,91 грн. = 5473,85 грн.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що позовні вимоги стосовно стягнення 56424,60 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 02.12.2014 року по 14.12.2015 року та 10000,00 грн. моральної шкоди, нараховані та заявленні позивачем до стягнення у справі № 902/558/15 після порушення у справі № 902/798/14.

Як вбачається з бази даних "Діловодство спеціалізованого суду", постанова про визнання ДП "УГК "Nemiroff" банкрутом у справі № 902/798/14 судом не прийнята.

Враховуючи викладене, заборгованість по заробітній платі в сумі 5473,85 грн., 56424,60 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та 10000,00 грн. моральної шкоди являються поточними грошовими вимоги позивача (кредитора), які виникли після порушення провадження у справі № 902/798/14 про банкрутство відповідача та підлягають розгляду згідно ч. 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у позовному провадженні.

При цьому, відповідачем було здійснено на користь позивача усі виплати, у розмірах, не нижчих, ніж ті, які передбачені Законом, як під час простою, так і при звільненні, позовні вимоги про стягнення 5473,85 грн. - заборгованості по заробітній платі, 56 424,60 грн. - середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягають.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України, господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 5387,91 грн. (10861,76 грн. - 5473,85 грн.) заборгованості по заробітній платі підлягають залишенню без розгляду.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд, врахувавши приписи п. 13 постанови постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4 та ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення 10000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Разом з цим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що розглядаючи позовні вимоги місцевий господарський суд, не звернув увагу на те, що фактично відповідач повинен був сплатити позивачу компенсацію за два дні прострочення у проведенні розрахунку при звільнення, однак виплата здійснена лише за один день - 218,70 грн.

Вищий господарський суд України у справі № 902/1547/14 від 23.06.2015 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 139875,00 грн. дійшов висновку, що обов'язок роботодавця щодо компенсації за несвоєчасне проведений розрахунок при звільненні ставиться в залежить від дня фактичного розрахунку. Днем фактичного розрахунку є день зарахування відповідних коштів працівнику.

Як вбачається з довідки ПАТ "ОСОБА_5 банк ОСОБА_2" від 09.12.2014 № Р7-В67/31-174, 03.12.2014 позивачу надійшли на рахунок кошти в сумі 27572,52 грн. компенсації за невикористану відпустку 105 днів та вихідної допомоги в розмірі тримісячнього середнього заробітку, з їх одержання (03.12.2014) має відраховуватись тримісячний термін на звернення до суду.

Однак з даним позовом позивач звернувся 20.04.2015 року, тобто з пропуском тримісячного терміну від моменту, коли він дізнався про порушення свого права (день фактичного розрахунку).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012р. № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Вказане Рішення Конституційного Суду України є обов"язковим до виконання на території України.

Верховний Суд України вказав на те, що Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 12 Постанови пленумум ВГС України №7 від 17.05.11 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, проте за наслідками розгляду позовних вимог ОСОБА_4 суд прийняв рішення, резолютивна частина якого є правильною, апеляційна інстанція не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Вінницької області від 14.12.2015 у справі № 902/558/15.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 14.12.2015 у справі № 902/558/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 902/558/15 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Демянчук Ю.Г.

Суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.