ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р.Справа № 916/4430/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Ярош А.І., Лисенко В.А.

При секретарі судового засідання Кіртоки Л.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №14-137 від 13.05.2014р.,

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №21/17-2 від 04.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одесагаз"

на рішення господарського суду Одеської області від 23.12.2015р.

у справі №916/4430/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Одесагаз"

про стягнення 511476,95 грн.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі ПАТ "НАК "Нафтогаз України") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Публічного акціонерного товариства "Одесагаз" (далі ПАТ "Одесагаз") про стягнення за договором №07-2012-ТКЕ(Н) купівлі-продажу природного газу від 03.05.2012р. пені у розмірі 385140,30 грн., 3% річних 84775,46 грн., інфляційних втрат 41561,19 грн. (а.с. 2-4).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на невиконання Відповідачем умов договору №07-2012-ТКЕ(Н) купівлі-продажу природного газу від 03.05.2012р. щодо своєчасної оплати поставленого йому природного газу. При цьому зазначає про відсутність основної заборгованості за вказаним договором.

Відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення пені та 3% річних з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Разом з тим, посилаючись на ч.1 ст.233 ГК України, просить суд зменшити розмір пені (а.с.58-61).

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.12.2015р. (суддя Мостепаненко Ю.І.) позов ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково, стягнуто з ПАТ "Одесагаз" 379129,92 грн. пені, 3% річних у розмірі 83769,39 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 41561,19 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 7565,74 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 97-104).

Мотивуючи дане рішення місцевий господарський суд дійшов висновку, що має місце неналежного виконання зобов'язань з боку Відповідача за договором №07-2012-ТКЕ(Н) купівлі-продажу природного газу від 03.05.2012р. та не проведено ним оплату заборгованості за поставлений природний газ вчасно.

Також місцевий господарський суд зазначив, що при здійсненні розрахунку пені та 3% річних позивач допустився помилки, а саме не врахував того, що день сплати коштів в погашення боргу не вважається днем прострочення грошового зобовязання, з огляду на п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14.

Щодо клопотання відповідача про зменшення пені до 1% відсотка, місцевий суд виходив з того, що відповідно до ст.83 ГПК України та ч.2 ст.233 ГК України зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій є правом, а не обовязком суду. А у даному випадку, місцевий господарський суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання.

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду ПАТ "Одесагаз" звернулось до суду із апеляційною скаргою.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що місцевий господарський суд прийняв рішення із порушенням норм матеріального права, без врахування та дослідження всіх обставин справи, які мають важливе значення для правильного вирішення спору. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, сторона посилається на необхідність зменшення пені з огляду на виконання основного зобовязання у повному обсязі та на понесення збитків відповідача на загальну суму 108,1 млн. грн., що, як зазначає апелянт, підтверджується звітами про фінансові результати за 2013-2015рр. (а.с.127-131).

Разом з тим, відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 26.03.2008р. №247 "Про затвердження Алгоритму розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу", згідно якої, як вказує апелянт, випливає, що він не є розпорядником коштів, а тому був позбавлений права визначати порядок та розміри розрахунків.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а з огляду на положення ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобовязання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Як встановлено місцевим судом, 03.05.2012р. між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (далі Продавець) та ПАТ "Одесагаз" (далі Покупець) укладено договір №07-2012-ТКЕ(Н) купівлі-продажу природного газу (далі Договір), згідно п. 1.1 якого Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2012 році природний газ, а Покупець прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (а.с.9-16).

Зазначений договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.175 ГК України.

Пунктом 2.1 Договору сторони визначили, що Продавець передає Покупцеві з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. газ обсягом до 60550 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів. Обсяги газу, що планується передати за цим Договором можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (пп. 2.1.1 Договору).

Відповідно до п.3.6 Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У п.5.2 Договору сторони погодили, що вартість 1000 куб. м природного газу складає 727,5490 грн., крім того ПДВ 20%, всього з ПДВ 873,0588 грн.

Згідно п.п. 6.1, 6.2 Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки, а остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу з урахуванням п.6.7 Договору.

А відповідно до п. 6.7 Договору сторони погодились, що заборгованість Покупця, яка виникла в результаті не погашення споживачами Покупця документально підтвердженої заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, згідно з вимогами чинного законодавства, погашається після погашення заборгованості з різниці в тарифах.

Сторони у п. 9.2 Договору передбачили строк на звернення до суду із вимогами про стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань у 5 років.

Відповідно до п.11.1 Договору він діє в частині поставки газу до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

За своєю правовою природою договір №07-2012-ТКЕ(Н) купівлі-продажу природного газу від 03.05.2012р. є договором поставки, а згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення містяться і у ст. 712 ЦК України, згідно з якою за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Необхідно наголосити на положенні ч.1 ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Так, за умовами п.3.7 Договору не пізніше 5-го числа, наступного за місяцем продажу газу, Покупець зобовязався надати Продавцеві підписані та скріплені печатками Покупця та газотранспортного підприємства два примірники акту приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязався повернути Покупцеві один примірник оригіналу акту, що підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати у письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Позивач свої зобовязання за Договором виконав у повному обсязі, поставивши Відповідачу природний газ на загальну суму 23550401,41 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2012р. на суму 4662299,87 грн., від 31.05.2012р. на суму 1023475,48 грн., від 30.06.2012р. на суму 646764,58 грн., від 31.07.2012р. на суму 749130,72 грн., від 31.08.2012р. на суму 683852,11 грн., від 31.10.2013р. на суму 768573,74 грн., від 31.10.2012р. на суму 1128399,68 грн. від 30.11.2012р. на суму 5269725,30 грн., від 31.12.2012р. на суму 8618179,93 грн. (а.с.17-25).

Зазначені акти містять посилання на договір №07-2012-ТКЕ(Н) на купівлі-продажу природного газу від 03.05.2012р., які підписано сторонами та скріплено печатками підприємств.

Відповідач повністю сплатив заборгованість за поставлений йому природний газ за Договором, чого сторони у судовому процесі не заперечували.

Згідно з ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Разом з тим, відповідно до ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання: зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Строк, у межах якого сторони узгодили можливість для звернення до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), в т.ч. щодо стягнення основного боргу, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлений тривалістю у 5 років (п.9.2 Договору).

Оскільки проведення несвоєчасних оплат за природний газ призвело до порушення Відповідачем п.п. 6.1, 6.2 Договору, Позивач нарахував пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Вимогами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України також передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

У пункті 7.2 Договору сторони погодили, що у разі невиконання Покупцем п.п. 6.1, 6.2 цього договору, він зобовязується сплатити Продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Так, Позивач нарахував Відповідачу пеню в розмірі 3813356,78 грн. та 3% річних в сумі 84775,46 грн.

Перевіривши розрахунки Позивача щодо нарахування 3% річних апеляційний суд погоджується із висновком місцевого господарського суду, що при здійсненні розрахунку пені та 3% річних позивач допустився помилки, а саме не врахував п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14, згідно якого день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаної помилки при здійсненні розрахунку, розмір пені, що підлягає стягненню в межах заявленого позову, за період з 20.05.2012р. по 26.11.2014р. становить 379129,92 грн. замість заявлених 385140,30 грн., а розмір 3% річних, що підлягає стягненню в межах заявленого позову, за період з 20.05.2012р. по 26.11.2014р. становить 83769,39 грн. замість заявлених 84775,46 грн.

Щодо розрахунку інфляційних втрат слід зазначити наступне.

Інфляційні нарахування це збільшення суми основного боргу в період прострочення виконання відповідачем його грошового зобовязання з причини девальвації грошової одиниці України протягом місяця і визначається державою як середньомісячний індекс, який розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Сума, що внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

В період прострочення виконання боржником його грошового зобовязання може мати місце як збільшення суми основного боргу (інфляція), так і зменшення суми основного боргу (дефляція) і для застосування до боржника судом цього виду виключної відповідальності, встановленої законом в звязку з неналежним виконанням грошового зобовязання, необхідні умови існування у боржника простроченого грошового зобовязання протягом місяця. Між тим, саме визначена сума боргу повинна не змінюватись протягом місяця. Якщо відповідачем здійснювались часткові оплати боргу, то застосовується відповідальність у вигляді інфляційних тільки до тієї суми боргу, що не була сплачена та існувала певний час протягом місяця.

Таким чином стягуючи інфляційні втрати у загальному розмірі 41561,19 грн. місцевий господарський суд встановив його правильність та відповідність нормам чинного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що під час розгляду справи місцевим господарським судом були встановлені всі фактичні обставини справи на основі повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм надана правомірна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Одесагаз" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 23.12.2015р. у справі №916/4430/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко