ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Справа № 910/24467/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Прокопанич Г.К.

суддів Палія В.В.

Селіваненка В.П.

за участю представників:

Позивача: не з'явився;

Відповідача: Григоренка В.І., дов. від 25.02.2016 № 25/02-01; Чернявської Л.М., дов. від 01.03.2016 № 01/03-02;

розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс" на рішення господарського суду міста Києва від 01.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016

у справі № 910/24467/15 господарського суду міста Києва

за позовом приватної організації "Українська ліга авторських та суміжних прав"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс"

про стягнення 45 215,22 грн.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року приватна організація "Українська ліга авторських та суміжних прав" звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс", просила стягнути з відповідача 26 450,00 грн. основного боргу, 14 402,75 грн. інфляційних втрат, 3 472,94 грн. пені, 889,53 грн. 3% річних за невиконання зобов'язання щодо оплати винагороди за договором від 16.03.2011 № КБР-К-16/03/11.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.11.2015 (суддя Бондарчук В.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 (головуючий Пантелієнко В.О., судді Верховець А.А., Доманська М.Л.) позов задоволено частково. Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс" на користь приватної організації "Українська ліга авторських та суміжних прав" 20 850,00 грн. основного боргу, 10 981,68 грн. інфляційних втрат, 2 564,97 грн. пені, 752,28 грн. 3% річних. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Оскаржені судові акти мотивовано частковою доведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятими судовими актами, товариство з обмеженою відповідальністю "Алнікс" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, просило оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду, посилаючись на порушення і неправильне застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 43, 82, 105 ГПК України (а.с. 119-120).

Ухвалою Вищого господарського суду України від 22.02.2016 касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс" прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.03.2016 (а.с. 118).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду скарги.

У судове засідання 01.03.2016 представник позивача не з'явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного судова колегія визнала за можливе розглянути справу у відсутність представника позивача.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, вислухавши представників відповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16.03.2011 між приватною організацією "Українська ліга авторських та суміжних прав" (УЛАСП) та товариством з обмеженою відповідальністю "Алнікс" (користувач) було укладено договір № КБР-К-16/03/11, відповідно до умов якого УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених даним договором право (невиключну ліцензію) на публічне виконання оприлюднених музичних творів, публічне виконання фонограм, а також зафіксованих у фонограмах виконань у кафе «Угорський дім», що розташоване за адресою: м. Київ, пров. Нестерівський, 10, кількість місць - 40, а користувач зобов'язується виплачувати винагороду (роялті) УЛАСП відповідно до даного договору та закону.

Відповідно до п. 2.3 договору користувач зобов'язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), що складає 2% від доходу користувача, отриманого від його діяльності за останній період, за який здана звітність, не пізніше, ніж за 5 днів до початку місяця, за який здійснюється платіж.

У разі затримки платежів користувач зобов'язаний виплатити УЛАСП пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що він діє до 16.03.2012, а в частині невиконання фінансових зобов`язань, фінансових санкцій та будь-яких інших зобов'язань до їх повного виконання.

Згідно з п. 4.2 договору у випадку, якщо жодна з сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії договору протягом місяця до настання зазначеної у п. 4.1 дати припинення дії договору, дія договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах. Таке повідомлення має бути надіслане засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом), при цьому належним доказом повідомлення є квитанція відділу поштового зв'язку з зазначенням вказаних в цьому договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа.

Суди дійшли висновку, що договір автоматично був пролонгований, оскільки у матеріалах справи відсутні докази наявності повідомлення про припинення його дії.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що відповідно до п. 1.2 додатку № 2 до договору від 16.03.2011 № КБР-К-16/03/11 сторони погодили, що у період з 01.03.2012 по 31.08.2012 загальна сума щомісячної винагороди, встановлена у п. 1.2 додатку № 1 до договору становить 400 грн. (а.с. 21).

По закінченню вищевказаного періоду, а саме, з 01.09.2012 сума щомісячної винагороди становитиме 1 000 грн. відповідно до п. 1.2 додатку № 2 до договору.

Додатковою угодою від 01.01.2014 № 2 до договору від 16.03.2011 № КБР-К-16/03/11 сторони виклали п. п. 1.1, 1.2 додатку № 2 договору у наступних редакціях: «Розмір щомісячної винагороди нараховується відповідно до Закону, але в будь-якому випадку має складати не менше 700,00 грн. за кожен заклад користувача, зазначений у відповідних додатках до договору»; «Загальна сума щомісячної винагороди становить 700,00 грн. Зазначена сума щомісячно перераховується користувачем на розрахунковий рахунок УЛАСП відповідно до умов договору».

Вважаючи, що товариством з обмеженою відповідальністю "Алнікс" неналежно виконуються зобов'язання щодо оплати винагороди за договором від 16.03.2011 № КБР-К-16/03/11, оскільки ним повинні були здійснені платежі за 54 місяці, натомість, ним сплачено винагорода тільки за 27 місяців, приватна організація "Українська ліга авторських та суміжних прав" звернулась з відповідним позовом.

Згідно з 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Пункт 1 ст. 230 ГК України передбачає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суди попередніх інстанцій, враховуючи умови додаткової угоди від 01.01.2014 № 2, приписи ст. 232 ГК України, здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог, дійшли висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача 20 850,00 грн. основного боргу, 10 981,68 грн. інфляційних втрат, 2 564,97 грн. пені, 752,28 грн. 3% річних та, відповідно, відмови у позові в іншій частині заявлених вимог.

Проте, висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Частиною 1 ст. 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Частиною 1 ст. 36 ГПК України визначено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У позовній заяві позивач зазначав, що відповідач проплатив винагороду за перші 27 місяців, отже, розрахунок суми заборгованості слід розпочинати з 16.06.2013.

Як правильно встановив суд першої інстанції, сторони додатком № 2 та додатковою угодою від 01.01.2014 № 2 вносили зміни до договору від 16.03.2011 № КБР-К-16/03/11, з врахуванням яких сума щомісячної винагороди з 01.09.2012 складала 1 000,00 грн., з 01.01.2014 - 700,00 грн.

За таких обставин, суд обґрунтовано визнав розрахунок суми заборгованості, складений позивачем, помилковим.

Разом з тим, у порушення приписів ст. 43 ГПК України суд не надав оцінку усій сукупності доказів, які містяться у матеріалах справи, а саме, реєстру платіжних документів (а.с. 22-25), наданого безпосередньо позивачем та не звернув уваги на те, що у зазначеному реєстрі є інформація про здійснення відповідачем платежів протягом 2013-2014 років, які з нез'ясованих мотивів ані позивачем, ані судом з суми заборгованості не виключені.

Крім того, суд не звернув уваги на ту обставину, що зазначений реєстр стосується двох договорів, та не з'ясував, за яким саме договором та які суми сплачувались відповідачем.

Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 2.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 передбачено, що відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку.

Відповідно до п. 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 № 22 реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою від 15.09.2015 (а.с. 1-2) суд зобов'язав відповідача надати відзив на позовну заяву, контррозрахунок суми та інші документи на підтвердження доводів відзиву.

Однак, обрана відповідачем позиція зводиться до невизнання позову в цілому з огляду на відсутність, на думку відповідача, порушеного права приватної організації "Українська ліга авторських та суміжних прав" згідно ст. 1000 ЦК України.

У порушення приписів ст. 65 ГПК України суд не витребував у відповідача належних доказів на підтвердження виконання зобов'язання, а саме, копій платіжних доручень, якими здійснювалась оплата за договором.

Отже, невстановлення судом фактичного періоду та суми основної заборгованості унеможливлює здійснення подальшого правильного нарахування розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення позивачем.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно з ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України передбачено, що рішення господарського суду ухвалюється іменем України і складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин, при цьому у мотивувальній частині вказуються обставини справи, встановлені господарським судом; причини виникнення спору; докази, на підставі яких прийнято рішення; зміст письмової угоди сторін, якщо її досягнуто; доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін, їх пропозиції щодо умов договору або угоди сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення; обгрунтування відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відхиляючи клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 101 ГПК України не з'ясував, у чому полягала неможливість їх подання суду першої інстанції та не мотивував, з яких саме підстав таке клопотання не підлагає задоволенню.

Отже, порушивши та неправильно застосувавши норми процесуального та матеріального права, не з'ясувавши повно і всебічно обставин та не дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків та прийняли необгрунтовані рішення, які підлягають скасуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Пунктом 11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 11 "Про деякі питання практики застосування розділу XII1 Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що, відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Недодержання судом першої або апеляційної інстанції цих норм процесуального права, якщо воно унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розгляду справи, також є підставою для скасування судового рішення з передачею справи на новий розгляд до відповідного суду (пункт 3 частини першої статті 1119 ГПК України), оскільки касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Оскільки оскаржені судові акти прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, як рішення місцевого господарського суду, так і постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від установлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, що підлягають застосуванню до наявних правовідносин.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ст. 22 ГПК України надає сторонам господарського процесу певні права та, відповідно, покладає на них і певні обов'язки.

Згідно з ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Однак, відповідач не виконав вимоги, викладені в ухвалі місцевого господарського суду від 15.09.2015, не використав всієї повноти та обсягу захисту, передбачених процесуальним законом, тому його посилання на порушення його прав та розгляд справи судом першої інстанції у відсутність представника відповідача є безпідставними.

Натомість, зважаючи на невиконання відповідачем вимог, викладених у вищезгаданій ухвалі місцевого господарського суду, дії товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс" можуть свідчити про зловживання останнім своїми процесуальними правами, з огляду на що суд не був позбавлений права застосувати п. 5 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Алнікс" задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 01.11.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 у справі № 910/24467/15 скасувати.

Справу № 910/24467/15 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддя Г.К. Прокопанич

Судді: В.В. Палій

В.П. Селіваненко