ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 р. Справа №917/24/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгросток", с. Тарасівка, Зіньківський район, Полтавська область, 38113

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300

про стягнення 2 014 756,58 грн.

Суддя Тимощенко О.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №30 від 01.02.2016 року

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 09.02.2016 року

В судовому засіданні 01.03.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у відповідності до ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення 1 834 756,58 грн. боргу за договором поставки №35-У від 01.06.2012 року, з яких: сумі 1 796 438,67 грн. основна заборгованість, 13 639,26 грн. штраф, 4 113,92 грн. 3% річних, 20 564,73 грн. інфляційних ( в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 04.02.2016 року).

01.03.2016 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог в зв'язку з частковим погашенням боргу відповідачем, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 1753 438,67 грн. основного боргу, 13 639,26 грн. штрафу, 4 113,92 грн. 3% річних, 20 564,73 грн. інфляційних.

З урахуванням приписів ст. 22 ГПК України суд приймає вказану заяву до розгляду та розглядає позовні вимог в редакції заяви від 29.02.2016 року.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Також представник позивача підтримав заяву про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд враховує наступне.

Господарський суд відповідно до ст.ст. 66, 67 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" від 22.12.2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду.

Як зазначив Вищий господарський суд України у Постанові Пленуму № 16 від 26.12.2011р. особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд відмовляє в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову як необґрунтованої та не підтвердженої доказами.

Відповідач відзив на позов не надав. Від відповідача в судовому засіданні 01.03.2016 року надійшли наступні клопотання:

1) про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитись з матеріалами справи новому представнику.

При цьому відповідач посилався на те, що представника відповідача ОСОБА_3, якого раніше було уповноважено представляти інтереси відповідача по даній справі, відсторонено від представництва інтересів ТОВ «Гадячсир» у суді, а його Довіреність №9 від 04.01.2016р. - відкликано, та враховуючи, що новий представник ОСОБА_4 на дату слухання справи не володіє повною та достовірною інформацією по справі, - ТОВ «Гадячсир» не може бути належним чином представлене у засіданні Господарського суду Полтавської області під час слухання справи. Відсторонений представник неналежним чином виконував покладені на нього обов'язки та поставив під загрозу реалізацію процесуальних прав Відповідача, адже, серед іншого, такий представник не був присутнім на слухані по справі 01.02.2016р. та на дату подачі даного клопотання не ознайомився із матеріалами справи.

Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених ст. 69 цього кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами. Справу від імені підприємства можуть вести керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства.

Відповідачем не подано доказів, що представник відповідача, який не мав можливості з'явитись на попереднє судове засідання, є єдиним можливим представником підприємства, за відсутності якого справа не може бути розглянута, з огляду на те, що у представника ОСОБА_4 довіреність, якою її було уповноважено представляти інтереси відповідача, була видана ще 09.02.2016 року, тобто у представника було достатньо часу та можливості для ознайомлення з матеріалами справи, в тому числі і в день проведення судового засідання 01.03.2016 року, в чому представник відповідача не був зацікавлений, а наполягав виключно на відкладенні розгляду справи. Суд також враховує, що позовна заява з усіма додатками була направлена відповідачу, отже йому було добре відомо про зміст позовних вимог, в подальшому позивачем подавались заяви про зменшення позовних вимог, які були викликані частковим погашенням боргу відповідачем, про що також відповідач не міг не бути обізнаний, правом на здійснення контррозрахунку відповідач не скористався, для чого у нього було достатньо часу та можливості.

Судом вже задовольнялось клопотання відповідача про відкладення розгляду справи в судовому засіданні 04.02.2016 року.

Статтею 69 ГПК України встановлено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Даний випадок не є винятковим, оскільки свідчить лише про наявність недоліків в організації діяльності юридичної служби відповідача, невиконання покладених на нього судом обов'язків, зловживання правами.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

Зважаючи на викладені вище обставини, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, справа розглядається за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

2) клопотання про призначення по справі № 917/24/16 судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_5 (61000, м. Харків, вул. Золочівська, буд. 8А). На вирішення експерта поставити наступні питання:

1. Чи виконано підпис у договорі № З 5-У від 01.06.2012р. директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» ОСОБА_6?

2. Чи виконано підпис на приймальних квитанціях директором Товариства з обмеженою

відповідальністю «Гадячсир» ОСОБА_6?

3. Чи належить відтиск печатки поставлений на видаткових накладних, приймальних квитанціях та Договорі № 35-У від 01.06.2012р. Товариству з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (експериментальні та вільні зразки відтисків печатки якої будуть надані для порівняльного дослідження)?

Зупинити провадження у справі № 917/24/16 на час проведення судової почеркознавчої експертизи і надання висновку за її результатами.

Представник позивача заперечував проти задоволення даного клопотання.

При цьому суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з ч. 1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у Постанові № 4 від 23.03.2012 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що передача позивачем та прийняття відповідачем товару, як того вимагають умови укладеного між сторонами договору (правомірність якого відповідачем не спростована) та приписи Цивільного та Господарського кодексів України, зафіксовано у видаткових накладних, приймальних квитанціях та відповідних довіреностях, які підписані позивачем та відповідачем та скріплені їх печатками, а тому зазначені у клопотанні сумніви ґрунтуються лише на припущеннях відповідача, та, вочевидь, спрямовані до затягування судового процесу, з огляду на часткову оплату отриманого товару відповідачем.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 -69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, суд не вбачає в даному випадку необхідності для призначення експертизи та потреби у спеціальних знаннях.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази, суд встановив:

01 червня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гадячсир» (відповідач, покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Украгросток» (позивач, постачальник) було укладено договір поставки № 35-У ( арк. с.12-14).

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобов'язався систематично передавати у власність покупця молочну сировину (молоко коровяче незбиране, яке піддавалося попередній фізичній оброботці (фільтрації, охолодженню), далі за текстом молоко, а покупець зобовязався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Кількість молока зазначається в спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою-1 ТН (МС), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01 липня 2002 року (далі за текстом Товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (додаток №1), які після погодження ( в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2. договору).

Згідно пункту 2.2. договору право власності на молоко переходить до покупця з моменту його приймання і визначається датою підписання представником Покупця товарної накладної крім випадку виявлення Покупцем невідповідності молока вимогам ДСТУ 3662-97, діючим в Україні стандартам, а також ветеринарним та санітарним вимогам.

Пунктом 2.5. договору визначено, що не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним покупцем, на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № З-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини.

В пункті 5.4. договору сторони визначили, що покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з моменту переходу права власності на молоко.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору за період з 01.10.2015 року по 17.12.2015 року було передано відповідачу товар на загальну суму 2 734 881,34 грн., що підтверджується:1) видатковими накладними від 10.10.2015 року № 47, від 20.10.2015 року №48, від 31.10.2015 року №49, приймальною квитанцією №160 від 31.10.2015 року за період з 01.10.2015 до 31.10.2015 року та довіреністю №1394 від 01.10.2015 року; 2) видатковими накладними від 10.11.2015 року № 51, від 20.11.2015 року №52, від 30.11.2015 року №54, приймальною квитанцією №153 від 31.11.2015 року за період з 01.11.2015 до 31.11.2015 року та довіреністю №1488 від 01.11.2015 року; 3) видатковими накладними від 15.12.2015 року № 56, від 17.12.2015 року №58, та довіреністю №1617 від 01.12.2015 року (арк.. с. 15-25).

Як вказує позивач, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив частково, станом на час розгляду справи за ним рахується заборгованість в сумі 1 753 438,67 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки , яка складається з:

- основного боргу в сумі 1 753 438,67 грн.;

- штрафу в сумі 13 639,26 грн.;

- 3% річних в сумі 4 113,92 грн. за періоди: з 27.10.2015 року по 02.12.2015 року (за видатковою накладною №47 від 10.10.2015 року); з 04.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №48 20.10.2015 року); з 14.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №49 від 31.10.2015 року); з 24.11.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №51 від 10.11.2015 року); з 05.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №52 від 20.11.2015 року); з 15.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №54 від 31.11.2015 року);

- інфляційних в сумі 20 564,73 грн. за періоди: з 27.10.2015 року по 19.11.2015 року (за видатковою накладною №47 від 10.10.2015 року); з 04.11.2015 року по 02.12.2015 року (за видатковою накладною №48 20.10.2015 року); з 14.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №49 від 31.10.2015 року) (розрахунок арк. с. 6-8).

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що:

1) видатковими накладними від 10.10.2015 року № 47, від 20.10.2015 року №48, від 31.10.2015 року №49, приймальною квитанцією №160 від 31.10.2015 року за період з 01.10.2015 до 31.10.2015 року та довіреністю №1394 від 01.10.2015 року;

2) видатковими накладними від 10.11.2015 року № 51, від 20.11.2015 року №52, від 30.11.2015 року №54, приймальною квитанцією №153 від 31.11.2015 року за період з 01.11.2015 до 31.11.2015 року та довіреністю №1488 від 01.11.2015 року;

3) видатковими накладними від 15.12.2015 року № 56, від 17.12.2015 року №58, та довіреністю №1617 від 01.12.2015 року (арк.. с. 15-25),

підписаними сторонами, підтверджується факт поставки позивачем товару відповідачу на загальну суму 2 734 881,34 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки товару №35-У від 01.06.2012 року виконав частково, на момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 1 753438,67 грн. ним не виконані.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки товару №35-У від 01.06.2012 року видаткові накладні, приймальні квитанції та видавши довіреності взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Відповідно до пункту 6.2 договору у випадку якщо заборгованість з оплати молока (п. 5.4 цього договору) становить 10 (календарних) днів і більше, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 1 (одного) % від суми боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу:

- штраф в сумі 13 639,26 грн.;

- 3% річних в сумі 4 113,92 грн. за періоди: з 27.10.2015 року по 02.12.2015 року (за видатковою накладною №47 від 10.10.2015 року); з 04.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №48 20.10.2015 року); з 14.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №49 від 31.10.2015 року); з 24.11.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №51 від 10.11.2015 року); з 05.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №52 від 20.11.2015 року); з 15.12.2015 року по 18.12.2015 року (за видатковою накладною №54 від 31.11.2015 року);

- інфляційні в сумі 20 564,73 грн. за періоди: з 27.10.2015 року по 19.11.2015 року (за видатковою накладною №47 від 10.10.2015 року); з 04.11.2015 року по 02.12.2015 року (за видатковою накладною №48 20.10.2015 року); з 14.11.2015 року по 17.12.2015 року (за видатковою накладною №49 від 31.10.2015 року) (розрахунок арк. с. 6-8).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 13639,26 грн. штрафу, 4113,92 грн. 3% річних та 20 564,73 грн. інфляційних, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру та правильності нарахування судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Відповідачем не спростовано обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 1753438,67 грн. основного боргу, 13 639,26 грн. штрафу, 4 113,92 грн. 3% річних та 20 564,73 грн. інфляційних, є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже, судовий збір в сумі 2645,00 грн. підлягає поверненню позивачу за заявами про зменшення розміру позовних вимог від 04.02.2016 року та від 29.02.2016 року.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43, 49,75, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Украгросток" (с. Тарасівка, Зіньківський район, Полтавська область, 38113, ідентифікаційний код 34463495) 1 753 438,67 грн. основного боргу, 13639,26 грн. штрафу, 4 113,92 грн. 3% річних, 20 564,73 грн. інфляційних, 26 876,35 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Украгросток" (с. Тарасівка, Зіньківський район, Полтавська область, 38113, ідентифікаційний код 34463495) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 2645 грн., сплачений за платіжним дорученням №55913117 від 23.12.2015 року.

Повне рішення складено 02.03.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка: Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.