РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/780/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва

про стягнення 28 216,87 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Телегін Д.В. - за довіреністю №91/2015/11/11-15 від 11.11.2015 року;

від відповідача: Зацепін С.С. - за довіреністю № 47/11 від 04.01.2016 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Київенерго" (далі по тексту - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (далі по тексту - відповідач) про стягнення 28 216,87 грн. за період з 01.02.2015 по 01.05.2015 за Договором №510150 від 26.12.2003 з яких 23 032, 85 грн. - основного боргу, 4 720, 23 грн. - інфляційної складової боргу, 463, 79 грн. - 3 % річних, 1 378, 00 грн. - судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач в порушення строків встановлених Договором № 510150 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 26.12.2003 не оплатив вартість отриманої теплової енергії, заборгувавши позивачу 168 202, 61 грн. за період з 01.02.2015 по 01.05.2015.

З цих підстав позивач просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 23 032, 85 грн. - основного боргу, 4 720, 23 грн. - інфляційної складової боргу, 463, 79 грн. - 3 % річних, 1 378, 00 грн. - судового збору.

Ухвалою від 20.01.2016 порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 24.02.2016.

24.02.2016 в судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 24.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2003 між позивачем та відповідачем укладено Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 26.12.2003 (далі - договір).

Згідно з п.1.1 договору позивач зобов'язався постачати теплову енергію у вигляді гарячої води, а відповідач зобов'язався оплатити вартість спожитої теплової енергії в порядку і стоки передбачені цим договором.

Нарахування відповідачу за теплову енергію здійснюється, відповідно до Звертання-доручення та до п. 5.1. договору, розрахунковим способом згідно з договірними навантаженнями, за тарифами встановленими і затвердженими постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України.

Як зазначив позивач, на підставі п. 5 додатку 4 до договору відповідач зобов'язаний щомісячно з 12 по 15 число самостійно отримувати у районному відділі теплозбуту табуляграму фактичного споживання теплової енергії за звітний період, акт звірки на початок розрахункового періоду (один примірник оформленого акту звірки повертає у РВТ), та рахунок, куди включені вартість теплової енергії на поточний місяць з урахуванням остаточного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду.

Відповідно до п. 2 Додатка 4 до договору, відповідач до початку розрахункового періоду (місяця) сплачує позивачу вартість, заявленої у договорі кількості теплової енергії на розрахунковий період, з урахуванням сальдо розрахунків на початок місяця.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що свої зобов'язання за зазначеним договором відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 01.12.2015 виникла заборгованість за використану теплову енергію, яка становить 23 032,85 грн., що підтверджується обліковими картками (табуляграмами) та довідкою про надходження коштів за спожиту теплову енергію.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вищенаведеного договору позивач забезпечував постачання теплової енергії в окремо розташовану нежитлову будівлю (господарчий блок), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шумського, 6-Б.

Як зазначив відповідач, вищенаведений договір укладався виходячи з того, що підприємство відповідача на момент укладання договору було балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду Дніпровського району міста Києва та зобов'язано було забезпечити належне теплопостачання для кінцевих споживачів (фізичних та юридичних осіб) розташованих в будівлі.

17.06.2013 Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було прийнято розпорядження № 335 "Про організаційно-правові заходи щодо обслуговування житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації" (надалі - Розпорядження N9 335) (копія розпорядження в матеріалах справи).

Відповідно до зазначеного розпорядження житловий та нежитловий фонд територіальної громади міста Києва, який переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, був з 02.09.2013 переданий на праві господарського відання Комунальному підприємству Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва". В тому числі була передана нежитлова будівля, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Шумського, 6-Б (копія акту приймання - передачі основних засобів в матеріалах справи).

В квітні 2014 року, законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" № 1198-VII було внесено зміни до закону України "Про житлово-комунальні послуги" (надалі - Закон України).

Відповідно до цих змін виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), тобто ПАТ "Київенерго" (п.4 ст. 19 Закону України).

Відповідно до ст.1 закону України "Про житлово-комунальні послуги" суб'єктами у сфері житлово-комунальних послуг є виробник та виконавець послуг, балансоутримувач, власник та споживач житлово-комунальних послуг.

Враховуючи вищенаведені зміни підприємство відповідача не є, а ні балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, а ні виконавцем послуг з постачання теплової енергії та позбавлено на законодавчому рівні здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги (включаючи теплопостачання). Як наслідок підприємство відповідача втратило підстави виступати стороною в договорі.

В свою чергу позивач, як виконавець послуг був зобов'язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання з безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами та вчинити інші дії передбачені законодавством України.

Враховуючи вищенаведену ситуацію, відповідач неодноразово звертався до позивача з вимогою розірвати договір (копії листів № 47-831 від 25.02.2015, № 47 - 1585 від 19.05.2015 в матеріалах справи).

В своїх листах відповідач неодноразово наголошував про зміну балансоутримувача та неможливість здійснювати будь-які нарахування кінцевим споживачам. Більш того, позивача було повідомлено про те, що відповідач розірвав з кінцевими споживачами договірні відносини.

Проте, позивач згоду на розірвання договору не надавав, що підтверджується листами відповідача № 029/53/1/1137 від 27.01.2015 (копія в матеріалах справи).

Як вбачається з матеріалів справи, в своїх відповідях позивач наголошував, що не здійснює роботу щодо надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання нежитловим приміщенням тому питання щодо розірвання договорів з нежитловими приміщеннями є недоцільним.

Виходячи зі змісту відповідей позивача, останній не надавав послуги теплопостачання відповідачу і як наслідок не здійснював нарахування за договором (в тому числі в спірному періоді - лютий 2015 року - травень 2015 року).

Судом встановлено, що позивач в грудні 2014 року виставив рахунки на оплату за спожиту теплову енергію по нежитловому приміщенню, що знаходиться за адресою м. Київ, м. Київ, вул. Шумського, 6-Б безпосередньому споживачу та балансоутримувачу - КП "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва", підтверджуючи таким чином споживання теплової енергії новим балансоутримувачем (рахунки та акти наданих послуг були передані відповідачем балансоутримувачу листом № 47-338 від 29.01.2015 (копії в матеріалах справи).

За інший період (лютий - травень 2015 року) розрахункові документи від позивача на адресу відповідача не надходили, а про нарахування за цей період відповідач дізнався з позовної заяви та доданих до неї документів.

Також суд зазначає, що в грудні 2014 року відповідач листом № 47- 5033 повідомляв нового балансоутримувача - КП "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" про необхідність укладання прямого договору з ПАТ "Київенерго". В свою чергу новий балансоутримувач звертався до позивача з проханням укласти прямий договір на теплопостачання (копії листів в матеріалах справи).

Більш того, саме КП "Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва" зверталась до ПАТ "Київенерго" з проханням підключити опалення до нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Шумського, 6-Б (копія листа № 103/46-221 від 19.01.2015 в матеріалах справи)

Таким чином, нарахування за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді № 1220041 в період з лютого 2015 року по травень 2015 року були здійснені позивачем безпідставно.

Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Суд наголошує, що неможливість виконання зобов'язання з боку відповідача, полягає у наступному:

1. Зміни внесені до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" імперативно визначають виконавця послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення.

А саме:

"Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація)." (п.4 ст. 19 Закону України).

Судом встановлено, що відповідач за статутом не здійснює господарську діяльність з теплопостачання та не є теплопостачальною організацією в розумінні Закону України "Про теплопостачання" та інших нормативних актів.

2. Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії" від 10.08.2012 № 278 вид господарської діяльності у сфері теплопостачання та у сфері послуг з централізованого водопостачання та водовідведення підлягає ліцензуванню.

Неможливість виконання зобов'язання з боку відповідача полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власника і орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без наявності відповідної ліцензії, яка у підприємства відповідача відсутня.

На підставі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Позивачем належних та допустимих доказів в підтвердження наявності обов'язку у відповідача сплатити заявлену до стягнення суму не подано.

Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача та його обов'язком сплатити заявлену до стягнення суму.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача 28 216,87.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київенерго" безпідставні та задоволенню не підлягають повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, на позивача покладаються витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 09.03.2016 року.