КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа№ 910/30906/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2015р.

у справі № 910/30906/15 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Новус Україна"

до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп"

про стягнення 500 000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ,,Новус Україна" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги № А від 25.06.2015р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.12.2015р. у справі № 910/30906/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 500 000,00 грн. основного боргу та 7 500,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на умови договору, положення ЦК та ГК України і дійшов висновку про доведеність позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2015р. у справі № 910/30906/15 скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що він не погоджується з прийнятим рішенням, оскільки воно прийнято з порушенням норм процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильного застосування норм матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що суд першої інстанції в порушення норм ст. 77 ГПК України провів розгляд справи в одне засідання, у відсутності представника відповідача, внаслідок чого судом порушено права відповідача на подання доказів, та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Як вказує скаржник, з метою належного виконання зобов'язань за договором поворотної фінансової допомоги від 25.06.2015р., 24.11.2015р. ним на адресу позивача було направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 800 000,00 грн., яка отримана останнім 27.11.2015р., тому зобов'язання відповідача за вищевказаним договором на момент винесення судом оскаржуваного рішення є припиненими на підставі ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про необґрунтованість її доводів, просить рішення суду залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2015р. у справі № 910/30906/15 прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 01.03.2016р.

У судовому засіданні 01.03.2016р. представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача заперечив проти наведених доводів, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Новус Україна" (далі - сторона-1, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп" (далі - сторона-2, відповідач) укладено договір поворотної фінансової допомоги № А, за змістом п.п. 1.1 якого з метою фінансової стабілізації сторони-2 і поповнення оборотних коштів, сторона-1 надає стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а сторона-2 зобов'язується повернути її стороні-1 в порядку та у строк, визначені цим договором.

Поворотна фінансова допомога, що надається стороні-2 є безпроцентною, тобто за її надання нарахування процентів або надання інших видів компенсацій не передбачено (п. 1.2).

В п. 2.1 сторонами погоджено, що розмір поворотної фінансової допомоги становить 800 000,00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору допомога може бути надана у повному обсязі в сумі, що визначена п. 2.1 даного договору або на вимогу сторони-2 поетапно, шляхом перерахування грошових коштів на банківській рахунок сторони-2.

Поворотна фінансова допомога надається на строк, з моменту її отримання, згідно з умовами п. 3.1 договору та до 30.12.2015р. (п.5.1).

В п. 5.2 договору сторони врегулювали, що сторона-2 зобов'язується повернути стороні-1 поворотну фінансову допомогу поетапно, трьома частками:

до 30.10.2015 в розмірі 250 000,00 грн.,

до 30.11.2015 в розмірі 250 000,00 грн.,

до 30.12.2015 в розмірі 300 000,00 грн.

Згідно з п. 5.4 договору повернення поворотної фінансової допомоги здійснюється стороною-2 шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок сторони-1.

На виконання умов договору позивач перерахував відповідачу грошові кошти в розмірі 800 000,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 364 від 09.07.2015р. та № 876 від 22.07.2015р.

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі позивач зазначав про те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором поворотної фінансової допомоги № А від 25.06.2015р. з повернення 500 000,00 грн., а саме:

- в термін до 30.10.2015р. не виконано зобов'язання з повернення 250 000,00 грн.,

- в термін до 30.11.2015р. не виконано зобов'язання з повернення 250 000,00 грн.

Колегія суддів, з огляду на встановлені у даній справі обставини та наявні у справі докази, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (п. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи (платіжні доручення № 364 від 09.07.2015 та № 876 від 22.07.2015) позивачем відповідачу було перераховано фінансову допомогу в загальному розмірі 800 000 000,00 грн.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що сторона-2 зобов'язується повернути сторні-1 поворотну фінансову допомогу поетапно, трьома частками:

до 30.10.2015 в розмірі 250 000,00 грн.,

до 30.11.2015 в розмірі 250 000,00 грн.,

до 30.12.2015 в розмірі 300 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як свідчать матеріали справи, відповідач взяті на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів в передбачений договором строк не виконав, у зв'язку з чим за ним рахується заборгованість в розмірі 500 000,00 грн., доказів сплати якої матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, позовні вимоги у даній справі є обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі 500 000,00 грн., про що вірно вказав суд першої інстанції.

Щодо посилань скаржника на ту обставину, що суд першої інстанції в порушення норм ст. 77 ГПК України провів розгляд справи в одне засідання, у відсутності представника відповідача, внаслідок чого судом порушено права відповідача на подання доказів, та неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2015р. порушено провадження у справі № 910/30906/15 та призначено справу до розгляду на 22.12.2015. Зазначеною ухвалою суд витребував у відповідача, зокрема, письмовий відзив на позов з наданням доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини.

Поштове відправлення, направлене на адресу відповідача (ухвала суду від 08.12.2015р.), отримано 11.12.2015р. представником відповідача за довіреністю, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 3).

Відповідач в судове засідання 22.12.2015 не з'явився, письмовий відзив на позов не подав, вимог ухвали про порушення провадження у справі від 08.12.2015 не виконав.

Однак, відповідачем 22.12.2015 до господарського суду м. Києва подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що у зв'язку з відсутністю на підприємстві відповідача штатного юриста та пізнім отриманням представником відповідача довіреності на представництво інтересів відповідача необхідний час для підготовки обґрунтованого відзиву на позовну заяву.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив зазначене клопотання представника відповідача з огляду на таке.

Відповідач отримав ухвалу суду про порушення провадження у справі 11.12.2015, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 5, а отже мав достатньо часу щодо видачі довіреності для здійснення представництва його інтересів в суді.

З доданої до клопотання відповідача довіреності вбачається, що вона видана на представництво інтересів відповідача в суді представнику ОСОБА_4 18.12.2015, тому у представника був час для підготовки відзиву на позовну заяву та подання відповідних доказів. Крім того, відсутність письмового відзиву не є підставою для неявки представника в судове засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість одного з представників відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні його іншого представника.

Доказів того, що керівництво відповідача, яке в силу ст. 28 Господарського процесуального кодексу України може бути представником юридичної особи, не в змозі прийняти участь в судовому засіданні не подано.

Згідно з п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не було допущено порушення норм процесуального права.

Крім того, в обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що з метою належного виконання зобов'язань за договором поворотної фінансової допомоги від 25.06.2015р., 24.11.2015р. ним на адресу позивача було направлено заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 800 000,00 грн., яка отримана останнім 27.11.2015р., тому зобов'язання відповідача за вищевказаним договором на момент винесення судом оскаржуваного рішення є припиненими на підставі ст. 601 ЦК України, ст. 203 ГК України та просить прийняти в якості додаткового доказу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 23.11.2015р., оскільки відповідач не мав можливості надати даний доказ суду першої інстанції, внаслідок порушення останнім норм процесуального права.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011р. № 7 відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Додаткові докази колегією суддів не можуть бути прийняті у якості доказів з огляду на те, що: по-перше, ці докази в суд першої інстанції не подавались, обґрунтування відповідача щодо неможливості їх подання в суді першої інстанції спростовується наведеним вище щодо належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи та невиконання ним вимог ухвали суду першої інстанції в частині подання письмового відзиву на позов з наданням відповідних доказів.

Крім того, подана відповідачем заява про зарахування зустрічних однорідних вимог не є безспірною та не відповідає приписам ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України в частині однорідності та зустрічності вимог.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2015р. у справі № 910/30906/15 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 22.12.2015р. у справі № 910/30906/15 - залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ел Енд Ві Груп" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко