ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. Справа № 909/128/16
Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Цюх Г. З., секретаря судового засідання Ломей Л. Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру", вул. Ак.Сахарова, 23-А, м. Івано-Франківськ, 76014

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, вул. Ак.Сахарова, 34-А, м. Івано-Франківськ, 76014

про стягнення заборгованості в сумі 418104,95 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - адвокат, довіреність № 27 від 21.01.16,

від відповідача: ОСОБА_2 - головний спеціаліст юридичного відділу, довіреність № 9-0.8-11348/0/2-15 від 29.12.15

встановив:

Державне підприємство "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" звернулося до господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру в ІваноФранківській області про стягнення заборгованості в сумі 418104,95 грн., в тому числі 392649,59 грн. інфляційних та 25455,36 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 12.02.16 порушено провадження у справі, розгляд справи в судовому засіданні призначено на 01.03.16.

Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав. В обгрунтування позовних вимог посилається на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.14 у справі №909/1091/14, яке відповідач повністю не виконав.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву за вх.№2824/16 від 01.03.16, в якому зазначив, що відповідач не мало можливості погасити заборгованість по рішенню суду від 31.10.14 у справі №909/1091/14 у зв"язку з недостатнім обсягом видатків з Державного бюджету на 2015 рік. Крім того, вважає, що позивачем не вірно здійснено розрахунок інфляційних та 3% річних.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно дослідивши фактичні обставини справи, об»єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.14 у справі №909/1091/14 стягнуто з Головного управління Держземагенства в Івано-Франківській області (правонаступником якого є Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області) на користь Державного підприємства «Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру» 743 984,36грн. (сімсот сорок три тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири грн. 36коп.) основного боргу, 4 636,00грн. (чотири тисячі шістсот тридцять шість грн. 00коп.) - 3% річних та 24 551,49грн. (двадцять чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят одну грн. 49коп.) інфляційних втрат .

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 р. №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007) (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини" від 18.11.2003 р. №01-8/1427).

Таким чином, у рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 31.10.14 у справі №909/1091/14 встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем за договорами №1-КГК, №2-КГК від 17.09.13 про закупівлю послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Тлумацького, Городенківського, Долинського районів та Болехівської міської ради Івано-Франківської області.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача 392649,59 грн. інфляційних та 25455,36 грн. - 3% річних за період з 01.10.14 по 12.01.16.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позивач має право на стягнення інфляційних та 3% річних за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як вбачається з доданого позивачем розрахунку, відповідач частково сплатив борг перед позивачем.

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» № 01-8/344 від 11.04.2005р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України .

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.97 №62-97р. зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Судом самостійно перераховано інфляційні та 3% річних з врахуванням вищенаведеного та часткових проплат, обгрунтований розмір яких становитиме відповідно 386455,4 грн. інфляційних та 25076,75 грн. - 3 % річних. В решті стягнення інфляційних та 3% річних належить відмовити.

Таким чином, до стягнення підлягають 386455,4 грн. інфляційних та 25076,75 грн. 3 % річних.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, на нього відповідно до приписів, встановлених ст.49 ГПК України, слід покласти судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, а саме: 6172,98 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст.ст. 509, 598-609, 610, 625 ЦК України, ст.ст.33, 43, 49, 35, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про стягнення заборгованості в сумі 418104,95 грн. - задоволити частково.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (вул. Ак.Сахарова, 34-А, м. Івано-Франківськ, 76014 код 39767437) на користь Державного підприємства "Карпатське підприємство геодезії, картографії та кадастру" (вул. Ак.Сахарова, 23-А, м. Івано-Франківськ, 76014 , код 20553899) - 386455 (триста вісімдесят шість тисяч чотириста п"ятдесят п"ять) грн. 40 коп. інфляційних, 25076 (двадцять п"ять тисяч сімдесят шість ) грн. 75 коп. - 3 % річних та 6172 (шість тисяч сто сімдесят дві) грн. 98 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.03.16

Суддя Цюх Г.З.