РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016Справа №910/32071/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Феракс»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Міл Трейдінг»

Про стягнення 7 898,37 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Калищук Р.М. представник за довіреністю № б/н від 28.09.15.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Феракс» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Міл Трейдінг» (далі - відповідач) про стягнення 6 707,81 грн., з яких: 5 842,41 грн. - основного боргу, 865,40 грн. - пені, 3% річних та збитків від інфляції.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем не здійснено оплату товару, поставленого останньому за Договором поставки № 18/04-14 від 14.04.14., що зумовило виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем та звернення останнього з даним позовом до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.15. порушено провадження у справі № 910/32071/15 та призначено її до розгляду на 21.01.16.

В зв'язку з неявкою в судове засідання 21.01.16. відповідача на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 04.02.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.16. розгляд справи було відкладено на 18/.02.16.

17.02.16. позивачем через відділ діловодства суду на підставі ст. 22 ГПК України було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Феракс» просить суд стягнути з відповідача на свою користь 7 898,37 грн., з яких: 5 842,41 грн. - основного боргу, 1 094,45 грн. - пені, 96,56 грн. - 3% річних та 865,40 грн. - збитків від інфляції.

Судом прийнято дану заяву про збільшення розміру позовних вимог, внаслідок чого має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

В судовому засіданні 18.02.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі з врахуванням заяви про збільшення.

Відповідач в судове засідання 18.02.16. не з'явився вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача є правомірними, що підтверджується Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на вказану адресу відповідачу надсилались процесуальні документи в даній справі.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/32071/15.

В судовому засіданні 18.02.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.04.14. між позивачем (далі - Постачальник) та відповідачем (далі - Покупець) було укладено Договір поставки № 18/04-14 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Постачальник зобов'язався доставляти і передавати на умовах та встановлені Договором строки продовольчу та або непродовольчу продукцію (далі - Товар) у власність Покупця, а Покупець зобов'язався приймати Товар у власність і оплачувати його на умовах Договору.

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 8.1 з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.14. У разі закінчення строку дії Договору, якщо одна сторона в письмовому винляді не повідомить іншу сторону про розірвання Договору, він вважається продовженим на тих самих умовах, строком на шість місяців.

Відповідно до п. 2.1 Договору Постачальник зобов'язується поставляти Товар на умовах DDP Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «Інкотермс» в редакції 2000 року.

Позивачем було поставлено Покупцю товар на загальну суму 8 542,71 грн. на підставі наступних видаткових накладних: від 28.04.14 на суму 1 139,62 грн., від 06.05.14. на суму 1 063,32 грн., від 14.05.14. на суму 1 558,85 грн., від 20.05.14. на суму 1 104,89 грн., від 24.05.14. на суму 862,34 грн., від 03.06.14. на суму 1 140,42 грн., від 12.06.14. на суму 832,38 грн., від 19.06.14. на суму 840,89 грн.

До матеріалів справи подано відповідні податкові накладні по вказаним поставкам.

Суд відзначає, що факт поставки Товару, що здійснена належним чином, підтверджується доказами в їх сукупності, а саме: податковими накладними, видатковими накладними.

Далі, відповідачем було повернуто Товар позивачу на підставі накладних на загальну суму 2 200,30 грн., а саме: № 23 від 20.05.14. на суму 393,50 грн., № 28 від 24.05.14. на суму 757,24 грн., № 48 від 03.06.14. на суму 453,28 грн., № 58 від 12.06.14. на суму 281,72 грн., № 68 від 19.06.14. на суму 314,56 грн.

Спір у справі виник в зв'язку з неповною оплатою товару.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідач своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, жодних доказів на обґрунтування своє правової позиції у справі не надав.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Покупець зобов'язався оплачувати Товар в строк, що не перевищує 25 календарних днів з дня постачання (п. 6.7 Договору).

Відповідачем в погашення наявної заборгованості 26.06.14. було сплачено позивачу 500,00 грн.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, відповідач не сплатив позивачу за Товар грошові кошти в розмірі 5 842,41 грн. (8 542,71 грн. - 2 200,30 грн. - 500,00 грн.). Строк оплати є таким, що настав.

Оскільки відповідач прийняв замовлений ним Товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві його вартості, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю в розмірі 5 842,41 грн., що складає борг відповідача за отриманий, але не оплачений Товар станом на момент прийняття даного рішення.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 96,56 грн. - 3% річних та 865,40 грн. - збитків від інфляції.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом враховано здійснені відповідачем повернення Товару, суму часткової плати, та періоди, визначені позивачем при розрахунку, після чого з врахуванням зазначено судом здійснено перерахунок 3% річних та збитків від інфляції з врахуванням вказаного, та встановлено, що розмір 3% річних становить 95,58 грн. розмір збитків від інфляції становить 659,02 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 3% річних в розмірі 0,98 грн. та збитки від інфляції в розмірі 206,38 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 1 094,45 грн. пені, суд відзначає наступне.

Відповідно до п. 7.2 Договору, у випадку несвоєчасної оплати поставленого Товару Покупець на вимогу Постачальника сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором та Додатковою угодою № 1 до нього строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов'язання, здійснено перерахунок пені з урахуванням здійснених відповідачем повернень Товару, суми часткової плати, та періодів, визначених позивачем при розрахунку, внаслідок чого встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 777,15 грн. пені, в іншій частині в розмірі 317,30 грн. пеню нараховано безпідставно, а тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

Відповідачем розрахунок пені, 3% річних та збитків від інфляції не оспорено, свого контррозрахунку суду не подано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Роял Міл Трейдінг» (01103, м. Київ, бульвар Дружби Народів, б. 18/7; ідентифікаційний код 38864568) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Феракс» (07452, Київська область, Броварський район, село Гоголів, вул. Артема, б. 52; ідентифікаційний код 36287755) 5 842 (п'ять тисяч вісімсот сорок дві) грн. 41 коп. основного боргу, 777 (сімсот сімдесят сім) грн. 15 коп. пені, 95 (дев'яносто п'ять) грн. 58 коп. 3% річних, 659 (шістсот п'ятдесят девять) грн. 02 коп. збитків від інфляції, 1 286 (одну тисячу двісті вісімдесят шість) грн. 54 коп. судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.16.

Суддя Т.М. Ващенко