ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. Справа № 923/46/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Чернявського В.В. при секретарі Борхаленко О.А., за участю представників учасників процесу:

від позивача: Швеця Г.В.

від відповідача: Міщенко С.І.

від третьої особи: ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дісплей-Плюс", м.Херсон

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5, м.Херсон

про визнання договорів поруки частково недійсними.

Описова частина рішення.

Про обставини справи зазначено в ухвалі суду від 09.02.2016р., якою розгляд справи відкладався.

Провадження у справі порушено за позовною заявою про визнання недійсними п.4.1 договору поруки від 31.03.2008р., яким забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/004-02/2126 від 31.03.2008р., та п.6.1 додаткової угоди № 1 від 30.05.2011р. до цього договору поруки, а також п.4.1 іншого договору поруки від 31.03.2008р., яким забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/004-02/2127 від 31.03.2008р., та п.6.1 додаткової угоди № 1 від 30.05.2011р. до цього договору поруки.

Вимоги заявлено з підстав невідповідності оспорюваних пунктів договору статті 559 ЦК України.

Відповідач позов не визнав, навів письмові заперечення проти позовних вимог, стверджуючи про відповідність оспорюваних договорів статті 559 ЦК України. Також відповідач навів судження про відсутність підстав для поєднання вимог за позовною заявою.

Представник третьої особи в судових засіданнях наводив пояснення про обґрунтованість вимог із заявлених позивачем підстав.

У судовому засіданні 01.03.2016р. при вивченні справи оглянуто надані представником відповідача оригінали таких документів: договір поруки від 31.03.2008р. (два) щодо забезпечення зобов'язань до кредитних договорів № 010/04-02/2127 та № 010/04-02/2126 від 31.03.2008р., договори про внесення змін до цих договорів поруки № 1 від 30.05.2011р., № 2 від 26.03.2012р., № 3 від 17.04.2013р.

С у д в с т а н о в и в:

31.03.2008р. між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", організаційно-правова форма якого на час позову та судової справи змінена на ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (копії витягів з ЄДР на а.с.53, 154, 155), далі - кредитодавець, банк, відповідач, та ТОВ "Дісплей-Плюс" (поручитель, позивач) укладено договір поруки, за яким поручитель поручився за виконання зобов'язань ОСОБА_5 (третя особа, позичальник) перед банком за кредитним договором № 010/04-02/2126 від 31.03.2008р. (копія цього договору поруки на а.с.110).

Оспорюваний за позовом п.4.1 цього договору поруки викладено таким чином: "Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі.

Також порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргового зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя ( п.4 ст.559 ЦК України)".

Також тієї ж дати 31.08.2008р. між цими ж сторонами укладено інший договір поруки, і те ж без номера, яким забезпечено виконання зобов'язань тієї ж третьої особи перед тим же банком за іншим кредитним договором - № 010/004-02/2127 від 31.03.2008р.

У цьому договорі поруки (копія на а.с.99,100) пункт 4.1 викладено аналогічно наведеному з виділенням курсивом.

До кожного з цих двох договорів поруки вносились зміни за додатковими угодами № 1 від 30.05.2011р. (копії на а.с.101-103, 112-114), оспорюваний пункт 6.1 яких викладено так:

"Цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі."

Оспорюючи наведені виділені курсивом пункти договорів, позивач стверджує про їх недійсність за ознакою невідповідності закону, а саме: частині четвертій ст.559 ЦК України, та зазначив, що ця ч.4 ст.559 ЦК України встановлює інший порядок припинення поруки: порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки; у разі ж якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя; а якщо строк оспорюваного зобов'язання не встановлений, або встановлений момент пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За оцінкою суду, позивач помиляється в судженнях про невідповідність зазначених пунктів договорів поруки та договорів про внесення змін до них за додатковими угодами, а в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з наступним.

На час укладення оспорюваних в частинах договорів поруки (як і тепер) частина 4 статті 559 ЦК України викладена так: "Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений, або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки".

Кредитні договори № 010/04-02/2126 від 31.03.2008р. (копія договору зі змінами на а.с.59-78) та № 010/04-02/2127 від цієї ж дати (копія договору зі змінами на а.с.79-98), що укладені ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" з ОСОБА_5, як слідує з їх змісту, містять норми щодо узгодження строків повернення кредиту частинами за графіком та сплати щомісячно відсотків за користування кредитними коштами.

У процитованій ч.4 ст.559 ЦК України вказано про припинення поруки після закінчення встановленого в договорі поруки строку, а в разі, якщо його не встановлено - після спливу шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання, коли протягом цих 6 місяців кредитор не заявить вимог до поручителя.

Як зазначено в абзаці другому кожного з двох договорів поруки від 31.08.2008р. порука припиняється, якщо банк в межах трирічного терміну з дня настання строку зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Це свідчить про узгодження сторонами поруки строку, після якого порука припиняється. Поряд з цим, абзац перший кожного з тих пунктів договорів викладено без визначення строку, після закінчення якого порука припиняється, але в другому абзаці п.4.1 договору, як зазначено, такий строк було встановлено. І перший і другий абзаци п.4.1 кожного з договорів поруки відповідають ч.4 ст.559 ЦК України, тлумачення їх сукупного змісту - це питання при вирішенні позову про стягнення коштів з поручителя, але виникнення такого питання зовсім не свідчить про невідповідність цього пункту договору ст.559 ЦК України.

Більш того, 30.05.2011р. учасники змінили редакцію обох договорів поруки додатковими угодами № 1 (копії на а.с.112-114, 101-103). В цих додаткових угодах строку припинення поруки присвячено п.6.1, за яким наведено норму про дію поруки до повного виконання зобов'язань за кредитним договором та про те, що відповідальність поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов'язань у повному обсязі. Зміст цієї норми свідчить про невстановлення строку припинення поруки за нею, що також відповідає процитованому змісту ч.4 ст.559 ЦК України.

Таким чином, за об'єктивної оцінки оспорювані пункти договорів не суперечать ч.4 ст.559 ЦК України, а стверджуючи протилежне позивач помиляється.

За ст.215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) певних вимог, встановлених ст.203 цього Кодексу. Цією ст.203 ЦК України до таких вимог віднесено і вимогу про те, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Оскільки оспорювані правочини не суперечать ч.4 ст.559 України нема підстав для висновку про їх недійсність за ст.215, 203 ЦК України та для задоволення позовних вимог за визначеними позивачем їх предметом і підставами.

Суд також прийняв до уваги, що для відносин сторін оспорювані пункти договорів у редакції від 31.03.2008р. та 30.05.2011р. не мають визначального значення з 26.03.2012р. Цією датою договори поруки викладено в новій редакції за додатковими угодами № 2 (копії на а.с.115-119, 104-108). Норми цих редакцій договору поруки за позовною заявою до предмету вимог не було віднесено. Попередні редакції договорів, як би їх не оцінював позивач, не порушують його прав, ще й тому, що діючими є інші, не оспорювані редакції договорів.

Судом також враховано, що рішеннями Комсомольського районного суду у м.Херсоні від 26.06.2014р. у справі № 667/1646/14-ц та від 30.04.2014р. у справі № 667/1645/14-ц, які набрали законної сили, постановлено достроково стягнути з ОСОБА_5 та з ТОВ "Дісплей-Плюс" як з боржника та поручителя кошти на повернення кредиту, сплату відсотків, пені за порушення строків виконання грошових зобов'язань у відносинах за кредитними договорами від 31.03.2008р. № 010/04-02/2126 та № 010/04-02/2127 (копії судових рішень судів першої та апеляційної інстанції у цих справах на а.с.121-136).

Щодо твердження відповідача про безпідставність прийняття судом до провадження неправильно поєднаних вимог суд зауважує, що до повноважень суду за ст.58 ГПК України віднесено об'єднання кількох однорідних позовних заяв, у яких беруть участь ті ж самі сторони. У позовній заяві, яку прийнято до провадження та вирішено судом, якраз і поєднано однорідні позови, в яких беруть участь ті ж самі сторони. Звуження прав позивача на таке поєднання у порівнянні з повноваженнями суду виглядало б штучним, невиправданим з точки зору місця суду у процедурі захисту прав особами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд, відповідно до ст.49 ГПК України, відносить на позивача судові витрати у справі. До таких витрат у цій справі відноситься судовий збір. Його сплачено до бюджету позивачем до заявлення позову, про що до справи залучено платіжні доручення.

Керуючись ст.82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення

складено 03.03.2016р.

Суддя В.В. Чернявський