РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

24 лютого 2016 року Справа № 13/253-Б

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Демидюк О.О.

при секретарі судового засідання Вощук О.А.,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 27.01.2016р. у справі №12/253-Б (суддя Яроцький А.М.)

за заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" від імені якого діє дирекція Хмельницької філії "ПриватБанку" (м.Хмельницький)

до приватного підприємця ОСОБА_1 (м.Хмельницький)

про визнання банкрутом

За участю представників:

банкрут - не з'явився ;

кредиторів - не з'явилися;

арбітражний керуючий - ОСОБА_2 (посвідчення №470)

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду від 20.10.2006р. порушено провадження у справі №13/253-Б про визнання банкрутом приватного підприємця ОСОБА_1 з урахуванням особливостей передбачених ст.ст.47, 48 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.

Постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. боржника приватного підприємця ОСОБА_1 визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

Строк ліквідаційної процедури по справі №13/253-Б неодноразово продовжувався.

20.04.2015р. на адресу господарського суду від публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк") надійшла заява про визнання поточних грошових вимог у сумі 19 515,72 грн.

В обґрунтування поданої заяви про визнання поточних грошових вимог у сумі 19 515,72 грн. заявник (кредитор) ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що в боржника станом на момент звернення існує непогашена заборгованість за кредитною угодою №0209/469 від 11.09.2002р., в тому числі борг за кредитом (тіло кредиту) в розмірі 20000,00 дол. США. Вказана заборгованість постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. у справі №13/253-Б визначена, як безспірні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк".

На підставі п.п.1.4, 3.2. кредитної угоди №0209/469 від 11.09.2002р. ПАТ КБ "ПриватБанк" нарахував відсотки за користування кредитом за період з 20.10.2006р. (дата порушення провадження у справі про банкрутство) по 25.01.2007р. (дата визнання боржника банкрутом) в сумі 910 дол. США, які за курсом станом на 17.04.2015р. (2144,5856 грн. за 100 дол. США) становлять 19 515,72 грн. З огляду на викладене, кредитор просив суд визнати поточні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПП ОСОБА_1 по кредитній угоді №0209/469 від 11.09.2002р. в сумі 19515,72 грн. та включити їх до реєстру вимог кредиторів ПП ОСОБА_1

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 10.06.2015р. у справі №13/253-Б, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р., в задоволенні заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог до банкрута в сумі 19515,72 грн. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.12.2015р. у справі №13/253-Б ухвалу господарського суду Хмельницької області від 10.06.2015р. та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 05.10.2015р. у справі №13/253-Б скасовано. Справу №13/253-Б передано на новий розгляд до господарського суду Хмельницької області.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. справу №13/253-Б в частині розгляду заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог до боржника у сумі 19515,72 грн. прийнято до свого провадження суддею Яроцьким А.М. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27 січня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 27.01.2016р. відмовлено у задоволені заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог до банкрута в сумі 19 515,72 грн.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суд з апеляційною скаргою.

У скарзі зазначає, що відповідно до ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство. Отже, поточними кредиторами слід вважати тих кредиторів, термін виникнення вимог яких до боржника настав після порушення справи (пункт 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №15 «Про судову практику в справах про банкрутство»).

Відповідно до абз.8 ч.1 ст.23 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Таким чином, Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом передбачено право кредитора звернутись із заявою про визнання поточних вимог в межах ліквідаційної процедури.

Стверджує, що оскільки на сьогоднішній день триває ліквідаційна процедура, то заява ПАТ КБ ПРИВАТБАНКА про визнання поточних грошових вимог до банкрута, подана 20.04.2015р., є такою, що подана в межах строку позовної давності.

Тому скаржник вважає, що суд першої інстанції неправомірно застосував Главу 19 Цивільного кодексу України про позовну давність, оскільки вона стосується саме звернення до суду з позовами, при відсутності тривання провадження по справі, а в даному випадку, провадження по справі триває та зазначені правовідносини регулюються спеціальним Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, що має пріоритетне значення, оскільки саме ним встановлені межі подання заяви про визнання поточних вимог (в межах ліквідаційної процедури), зазначені межі жодним чином не обмежуються строками позовної давності, застосування яких в даному випадку є неправомірним.

На підставі викладеного просить скасувати ухвалу господарського суду Хмельницької області від 27.01.2016р. у справі №13/253-Б та передати заяву про визнання поточних вимог кредитора на розгляд місцевого господарського суду.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.02.2016р. апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2016р. о 12:30 год.

Листом №13/253-Б/790/16 від 12.02.2016р. у господарського суду Хмельницької області витребувано матеріали справи №13/253-Б.

19.02.2016р. матеріали справи №13/253-Б в п'яти томах надійшли на адресу Рівненського апеляційного господарського суду.

24.02.2016 року, розпорядженням керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Дужича С.П. та відповідно до ч.4 ст.15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ст.ст. 2-1, 4-6 ГПК України, було призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду, за результатами проведення якої визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Саврій В.А, суддя Мамченко Ю.А, суддя Демидюк О.О., що вбачається з протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів.

У судовому засіданні 24.02.2015р. арбітражний керуючий - ОСОБА_2 заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Ухвалу, прийняту судом першої інстанції вважає законною та обгрунтованою, тому просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники провадження в судове засідання не зявилися, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст.102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників учасників процесу, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності інших представників учасників процесу.

Матеріалами справи та обставинами, викладеними у процесуальних рішеннях суду в межах господарських справ №12/5394 та №13/253-Б, встановлено наступне.

11.09.2002р. між закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" в особі директора Хмельницької філії (далі - Банк) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (далі - позичальник) укладено договір (кредитну угоду) №0209/469 від 11.09.2002р., за умовами якого Банк зобов'язувався надати позичальнику кредит в розмірі на строк і на умовах, визначених цією угодою та договорами про видачу траншів, що становить 20000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити відсотки на суму кредиту у визначені договором строки та виконати свої зобов'язання за даною угодою та договорами про видачу траншів в повному обсязі (п.1.1-1.3. договору).

Пунктом 1.2 договору сторони передбачили, що умови видачі та строк кожного траншу кредиту оформляється договором про видачу траншу, який є невід'ємною частиною даної угоди.

Окремо, 11.09.2002р. між сторонами укладено договір про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР до кредитної угоди №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р.

За умовами п. 1.2. договору про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р. розмір траншу визначено - 20000,00 доларів США.

Згідно з п. 1.4 кредитної угоди №0209/469 від 11.09.2002р. та п. 1.4. договору про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р. відсоткова ставка за користування кредитом визначена 18% річних.

Відповідно до п. 4.1. кредитної угоди повернення кредиту та сплата відсотків за нього здійснюється в порядку та строки згідно графіку погашення кредиту, що складається для кожного траншу та є невід'ємною частинною кожного договору про видачу траншу.

Пунктом 4.3. договору сторони визначили, що при нестачі суми, сплаченої позичальником для погашення всіх платежів за кредитом, банк має право погасити в першу чергу відсотки за кредитом, потім позичкову заборгованість і після цього нараховані штрафні санкції.

Відповідно до п. 3.2 кредитної угоди від 11.09.2002р., відсотки за кредит нараховуються щоденно, при цьому кількість днів у році приймається рівною 360 і в одному місяці - фактична кількість днів.

Пункт 3.3 кредитної угоди від 11.09.2002р. встановлює, що у випадку прострочки погашення кредиту відсотки на суму кредиту нараховуються і за період прострочки. Дана угода діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 10.6 кредитної угоди від 11.09.2002р.).

В п. 1.3. договору про видачу траншу сторони визначили, що строк остаточного повернення траншу - 10 місяців. При цьому згідно підписаного додатку №1 до договору про видачу траншу № 0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р. сторонами погоджено графік сплати відсотків та повернення кредиту, які повинні бути проведені до 12.09.2003р. включно.

В послідуючому з огляду на невиконання позичальником умов кредитної угоди № 0209/469 від 11.09.2002р. та договору про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р. банк звернувся з позовом до суду про стягнення з ПП ОСОБА_1 145 098,72 грн. заборгованості.

Рішенням господарського суду Хмельницької області у справі №13/5394 від 22.12.2003р. встановлено, що заборгованість за кредитом (тіло кредиту) ПП ОСОБА_1 перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" станом на 20.10.2003р. складає 20 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2003р. становило 106634 грн. Заборгованість по відсоткам станом на 20.10.2003р. складала 5810,90 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2003р. становило 30981,98 грн.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 22.12.2003р. у справі №13/5394 позов задоволено та стягнуто з ПП ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ "ПриватБанк" в особі Хмельницької філії 106634 грн. заборгованості по кредиту, 30981,98 грн. заборгованості по відсоткам, 5875,46 грн. пені по кредиту, 1607,28 грн. пені по відсоткам, 1450,99 грн. витрат по оплаті державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а загалом 146667,71 грн.

Ухвалою господарського суду від 20.10.2006р. порушено провадження у справі №13/253-Б за заявою ЗАТ КБ "ПриватБанк" про визнання банкрутом ПП ОСОБА_1

Постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. у справі №13/253-Б встановлено, що боржник з часу порушення провадження у справі не погасив безспірні грошові вимоги у сумі 146 667,71 грн., що підтверджується рішенням господарського суду області у справі №13/5394 від 22.12.2003р., невиконання якого підтверджується належним чином завіреною копією постанови ДВС Хмельницького міського управління юстиції від 13.12.2004р. про повернення виконавчого документа стягувачу внаслідок відсутності у боржника грошових коштів та майна, на яке можливо звернути стягнення.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 10.05.2007р. у справі №13/253-Б при перегляді постанови господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р., та постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. у справі №13/253-Б встановлено, що 26.08.2004р. ХФ СПД "Укрспецюст" проведені прилюдні торги по реалізації заставного майна. Із виручених від реалізації майна поручителя коштів, частково погашено заборгованість боржника перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" на суму 12065,00 грн.

20.04.2015р. на адресу господарського суду Хмельницької області від ПАТ КБ "ПриватБанк" м.Дніпропетровськ надійшла заява про визнання поточних грошових вимог у сумі 19 515,72 грн.

В поданій заяві ПАТ КБ "ПриватБанк" з посиланням на п.п.3.2, 3.3 кредитної угоди від 11.09.2002р., за період з 20.10.2006р. (дата порушення провадження у справі про банкрутство) по 25.01.2007р. (дата визнання боржника банкрутом), нараховано поточні грошові вимоги до боржника в сумі 910 доларів США, які за курсом станом на 17.04.2015р. (2144,5856 грн. за 100 дол. США) становлять 19 515,72 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно з пунктом 11 Розділу X Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в редакції від 19.01.2013р.) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом. Положення цього Закону, що регулюють ліквідаційну процедуру, застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження у яких порушено до набрання чинності цим Законом, якщо на момент набрання ним чинності господарським судом не було прийнято постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури

Оскільки постанову у справі про визнання банкрутом приватного підприємця ОСОБА_1 прийнято до набрання чинності нової редакції Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі Закону) під час розгляду справи застосовуються положення Закону в редакції чинній до 19.01.2013р.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами.

Згідно ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" виокремлено дві категорії можливих кредиторів з різним правовим статусом.

Як встановлено ст.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсними кредиторами - є кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. Конкурсними кредиторами слід вважати кредиторів, строк виконання вимог яких до боржника настав до дня порушення справи про банкрутство. Поточні кредитори - це кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури підприємницька діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу; строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав; вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. боржника приватного підприємця ОСОБА_1 визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру.

Строк ліквідаційної процедури ПП ОСОБА_1 неодноразово продовжувався з визначенням дати закінчення 03.09.2015р.

Тому, колегія суддів погоджується, що заява ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог у сумі 19 515,72 грн. (від 17.04.2015р.) подана в межах встановлених ч.1 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" строків.

Щодо періоду нарахування поточних грошових вимог колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури строк виконання всіх грошових зобов'язань банкрута та зобов'язання щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), повернення коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності вважається таким, що настав.

Тобто, після винесення постанови суду у банкрута не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури (аналогічна норма міститься в ст. 38 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (редакція Закону чинна з 19.01.2013р.).

Як встановлено ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Так, у постановах Верховного суду України від 18.03.2014р. у справі №3-5гс14, від 08.04.2014р. у справі №3-6гс14, від 27.05.2014р. у справі №3-19гс2014 зазначено, що стаття 38 Закону в редакції чинній з 19.01.2013р. кореспондує зі статтею 23 Закону в редакції чинній до 19.01.2013р. та має більш широкий зміст. Зокрема із дня прийняття господарським судом постанови про визнання банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури згідно з частиною 1 статті 38 Закону у банкрута не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

У вказаних Постановах колегія суддів Верховного суду України дійшла висновку про те, що поточні вимоги кредитора - це неоплачені боржником вимоги, які виникли в процедурах банкрутства, за період після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і до винесення постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора.

Ухвалою господарського суду від 20.10.2006р. порушено провадження у справі №13/253-Б, а постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. боржника визнано банкрутом.

Тобто, як вірно зазначено судом першої інстанції, період для обрахування поточних грошових вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" у справі 13/253-Б про банкрутство ПП ОСОБА_1 з 20.10.2006р. (дата порушення провадження у справі) по 25.01.2007р. (дата визнання боржника банкрутом).

Щодо підстав для нарахування та розміру заявлених грошових вимог колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції, чинній з 1 січня 2004 року) він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки заборгованість за кредитною угодою №0209/469 від 11.09.2002р. станом на 01.01.2004р. боржником не погашена, до відносин, що врегульовані зазначеною угодою застосовуються положення Цивільного кодексу України в редакції чинній з 01.01.2004р.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України та ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, 11.09.2002р. між ЗАТ КТ "ПриватБанк" та ПП ОСОБА_1 укладено договір (кредитну угоду) №0209/469 ЄБРР, договір про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР до кредитної угоди №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. та погоджено графік сплати відсотків та повернення кредиту.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, за своєю правовою природою угода №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. є кредитним договором в розумінні ст.1054 Цивільного кодексу України.

Як встановлено ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

ПП ОСОБА_1 свої зобов'язання перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" за кредитною угодою №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. та договором про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р., щодо своєчасної сплати відсотків та повернення суми отриманого кредиту не виконав.

Так, рішенням господарського суду Хмельницької області у справі №13/5394 від 22.12.2003р. встановлено, що заборгованість за кредитом (тіло кредиту) в ПП ОСОБА_1 перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" станом на 20.10.2003р. складає 20000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2003р. становило 106634 грн. Заборгованість по відсоткам станом на 20.10.2003р. складала 5810,90 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 20.10.2003р. становило 30981,98 грн.

Постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 10.05.2007р. у справі №13/253-Б при перегляді постанови господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р., та постановою господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. у справі №13/253-Б встановлено, що заборгованість згідно рішення господарського суду Хмельницької області у справі №13/5394 від 22.12.2003р. в повному обсязі станом на момент винесення постанови господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. непогашена.

Проте при винесенні вказаних постанов судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за рахунок продажу заставного майна поручителя, 26.08.2004р. державним виконавцем частково погашено заборгованість боржника перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" на суму 12065,00 грн.

Відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Умовами п.4.3. договору №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. сторони визначили, що при нестачі суми, сплаченої позичальником для погашення всіх платежів за кредитом, банк має право погасити в першу чергу відсотки за кредитом, потім позичкову заборгованість і після цього нараховані штрафні санкції.

Тому, як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на дату винесення постанови господарського суду Хмельницької області від 25.01.2007р. у справі №13/253-Б заборгованість за кредитом (тіло кредиту) в ПП ОСОБА_1 перед ЗАТ КБ "ПриватБанк" по договору №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. складала 20000 доларів США.

Приписами ст.629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як встановлено ч.ч.1,2 ст.1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно з п.1.4 кредитної угоди №0209/469 ЄБРР від 11.09.2002р. та п. 1.4. договору про видачу траншу №0209/469/01 ЄБРР від 11.09.2002р. відсоткова ставка за користування кредитом визначена 18% річних.

Також враховується п.3.3 та п.10.6 кредитної угоди від 11.09.2002р. які встановлюють, що у випадку прострочки погашення кредиту відсотки на суму кредиту нараховуються і за період прострочки, а дана угода діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Тому, колегія суддів погоджується, що кредитором правомірно обраховано поточні грошові вимоги до боржника за період з 20.10.2006р. (дата порушення провадження у справі про банкрутство) по 25.01.2007р. (дата визнання боржника банкрутом), які нараховані в розмірі 910 доларів США, що не перевищує максимально можливої суми до стягнення за вказаний період.

Склад і розмір грошових вимог кредиторів має визначатись в національній валюті України.

Так, відповідно до змісту ч.2 ст.23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції чинні з 19.01.2013 року) визначено, якщо зобовязання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, заява ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог у сумі 19515,72 грн. подана до суду 20.04.2015р. Тому, як вірно зазначено судом першої інстанції, при обрахунку поточних грошових вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" необхідно застосовувати курс долара США встановлений Національним банком України на 20.04.2015р., а саме 21,057654. Однак, при обрахуванні ПАТ КБ "ПриватБанк" поточних грошових вимог до ПП ОСОБА_1 застосовано курс долара США встановлений Національним банком України на 17.04.2015р., а саме 21,445856, що є помилковим.

За результатами проведеного у апеляційному провадженні перерахунку заявлених поточних грошових вимог, колегія суддів погоджується, що належним розміром поточних грошових вимог ПАТ КБ "ПриватБанк", які підлягають визнанню в ліквідаційній процедурі, згідно поданої 20.04.2015р. заяви, є 19162,47 грн., як еквівалент 910 доларів США нарахованих ПАТ КБ "ПриватБанк" відсотків за кредитною угодою від 11.09.2002р. №0209/469 ЄБРР.

Стаття 33 ГПК України встановлює правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно абз.1 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин заява ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог підлягала задоволенню частково.

Однак, як вбачається з наявних у матеріалах справи письмового заперечення (від 03.06.2015р.), заяви ліквідатора (від 25.01.2016р.) та письмового клопотання боржника (від 09.06.2015р.), останні просили господарський суд Хмельницької області застосувати встановлені законом строки позовної давності та відмовити в задоволенні заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог до банкрута в сумі 19 515,72 грн.

Як встановлено статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

З метою забезпечення правильного і однакового застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів Пленумом Вищого господарського суду України прийнято постанову №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішені господарських спорів" (далі - Постанова Пленуму №10 від 29.05.2013р.).

Пунктом 1.4 Постанови Пленуму №10 від 29.05.2013р. визначено, що позовна давність застосовується у розгляді вимог кредиторів за грошовими зобовязаннями у провадженні зі справ про банкрутство, за винятком випадків, коли підставою цих вимог є виконавчі документи або якщо у відповідних вимогах судом вже було відмовлено в порядку позовного провадження.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного (п.2.1. - Постанова Пленуму №10 від 29.05.2013р.).

03.06.2015р., 25.01.2016р. ліквідатором та 09.06.2015р. боржником подано клопотання про застосування встановлених законом строків позовної давності.

Відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Докази домовленості сторін про збільшення встановленої Законом позовної давності в матеріалах справи не містяться.

Відповідно до п.4 ст.267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом визначено, що вимоги за зобов'язаннями боржника, визнаного банкрутом, що виникли під час проведення процедур банкрутства, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури, тобто встановлене законодавством обмеження щодо подачі заяви про грошові вимоги.

Як встановлено п.2 ч.1 ст.263 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом.

Як вірно зазначено місцевим господарським судом, з моменту порушення провадження у справі про банкрутство та до винесення постанови про визнання боржника банкрутом діє встановлене законодавством обмеження щодо подачі заяви про грошові вимоги, а тому перебіг позовної давності для поточних грошових вимог зупиняється.

Тому, колегія суддів погоджується, що початком перебігу строку позовної давності є 26.01.2007р., тобто наступний день після винесення постанови про визнання банкрутом ПП ОСОБА_1, який закінчився через три роки від зазначеної дати, тобто до подачі заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання поточних грошових вимог до банкрута в сумі 19515,72 грн.

Зважаючи на викладене, господарський суд Хмельницької області дійшов вірного висновку, що в задоволенні заяви про визнання поточних грошових вимог до банкрута в сумі 19 515,72 грн., яка підлягала задоволенню частково на суму 19162,47 грн., належить відмовити у зв'язку із пропуском заявником строку позовної давності.

Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.104, 106 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду винесено у відповідності до норм процесуального права і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 1, 5, 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_3 на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 15.01.2016р. у справі №12/253-Б залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Демидюк О.О.