ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Справа № 908/2802/15

Вищий господарський суду України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецшина"
на постанову від 24.11.2015
Донецького апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Запорізької області № 908/2802/15
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Спецшина"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінвестекскавація"
простягнення 834088,20грн,
за участю представників: позивача - Чуйко А.В.
відповідача -Сєдов М.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 09.06.2015 у справі №908/2802/15 (суддя Сушко Л.М.) задоволені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецшина" (далі-позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінвестекскавація" (далі-відповідач) про стягнення 834088,20грн заборгованості за договором оренди №1 від 20.04.2012, в т.ч. 683085,36грн основного боргу, 74759,28грн штрафів, нарахованих відповідно до пунктів 5.2, 5.3 договору, 2470,34грн 3%річних, 73773,22 інфляційних втрат.

Донецький апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційний перегляд в зв'язку зі скаргою відповідача, постановою від 24.11.2015 (колегія суддів у складі головуючого судді Марченко О.А., суддів Зубченко І.В., Татенко В.М.) частково скасував рішення місцевого господарського суду, задовольнивши позовні вимоги частково та стягнувши з відповідача на користь позивача 77366,28грн основного боргу, 228,92грн 3% річних, 8355,56грн інфляційних втрат, 7736,62грн штрафу, визначеного пунктом 5.2 договору.

Позивач, не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції у справі, в поданій до Вищого господарського суду України касаційній скарзі просить її скасувати, натомість залишити в силі рішення місцевого господарського суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 193, ч.2 ст. 220 Господарського кодексу України, ст. ст. 526, 527, 529, 538, 615 Цивільного кодексу України, ст. ст. 34, 43, 84, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник вважає безпідставним висновок суду апеляційної інстанції лише про часткову обґрунтованість позову на суму 77366,28грн відносно основної заборгованості, заявленої до стягнення в сумі 683085,36грн, та, відповідно, здійснений судом перерахунок 3% річних, інфляційних втрат та штрафу, оскільки надані позивачем докази, відсутність вмотивованих заперечень відповідача проти позову, поряд із визнанням останнім бору в сумі 386892,30грн, безумовно свідчать про наявність підстав для задоволення позову в більшому розмірі, ніж за висновками апеляційного господарського суду.

Відзиву на касаційну скаргу відповідачем не надано.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 09.02.2016 розгляд касаційної скарги у справі відкладено на 23.02.2016 на 10 год. 40 хв.

Заслухавши пояснення присутніх у відкритому судовому засіданні представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 20.04.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецшина" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промінвестекскавація" (орендар) укладено договір оренди №1, за умовами якого орендодавець передає орендарю за плату і на строк, а орендар приймає в тимчасове володіння і користування для господарської діяльності шини для кар'єрного самоскиду Белаз та здійснює за них оплату (п.1.1 договору); орендар зобов'язаний вносити плату за користування об'єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені даним договором (п.2.1 договору); орендна плата сплачується за термін оренди, який починається з моменту складання попереднього звіту, або початку експлуатації шин до складання наступного звіту про пробіг (п. 2.2 договору); орендна плата нараховується орендареві з дати підписання сторонами акту прийому-передачі об'єкта оренди (п.2.3 договору); орендна плата сплачується орендарем двічі на місяць протягом 15-ти календарних днів з моменту отримання рахунку (п.2.4 договору); орендна ставка пробігу 1 км однієї шини складає 04грн23коп. з ПДВ, що еквівалентно 0,529 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого НБУ (7,99 гривень за 1 долар США станом на день укладання договору) (п.2.5 договору); орендодавець до кожного 10-го і 25-го числа місяця здійснює розрахунок орендної плати на підставі звіту про пробіг транспортних засобів (додаток № 2) та виставляє рахунок (п. 2.6. договору); складання звіту про пробіг транспортних засобів здійснюється за участю представників сторін на підставі показників одометра транспортних засобів, на яких встановлений об'єкт оренди (п.2.7 договору); орендодавець зобов'язаний направляти свого представника для зняття показників одометра та складання звіту про пробіг транспортних засобів в останніх числах кожного місяця (п.3.1.1 договору); у разі порушення орендарем строків здійснення орендної плати, орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день затримки платежу. Крім того, якщо затримка платежу за цим договором перевищує 15 (п'ятнадцять) днів, орендар сплачує штраф у розмірі 10 (десять) % від несвоєчасно сплаченої суми (п.5.2 договору); у разі порушення орендарем строків сплати орендної плати у відповідності до п.2.4 договору не здійснення орендної плати терміном понад один місяць, орендодавець здійснює зняття об'єкту з експлуатації, а орендар сплачує додатково штраф у розмірі орендної плати за попередній місяць (п.5.3 договору); договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.7.1 договору).

Відповідно до підписаного сторонами та скріпленого їх печатками акта приймання-передачі від 08.05.2012 позивач передав, а відповідач прийняв об'єкт оренди, визначений умовами договору від 20.04.2012.

10.05.2012 сторонами підписано акт вводу в експлуатацію об'єкта оренди.

Судами також встановлено, що на виконання умов договору позивачем складались звіти про пробіг об'єкта оренди, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), на підставі яких відповідачеві виставлені рахунки-фактури на загальну суму 761400,00грн, які останній оплатив частково у сумі 78314,64грн.

У зв'язку з тим, що відповідачем були підписані не всі звіти про пробіг об'єкта оренди та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), позивач листом вих. №3001/1 від 30.01.2015 повторно надіслав їх відповідачеві для підписання та узгодження, однак, не отримавши відповіді, позивач на адресу відповідача направив претензію №2302/1 від 23.02.2015 з вимогою про сплату залишку заборгованості в сумі 683085,36грн.

Листом №23-15 від 10.03.2015 відповідач повідомив позивача про те, що станом на поточну дату сума заборгованості становить 386892,30грн, а також зазначив, що погашення цієї заборгованості можливе впродовж травня - серпня 2015 року рівними частинами.

Враховуючи зазначені обставини і що в порушення умов договору оренди №1 відповідач виставлені рахунки оплатив частково, внаслідок чого сума заборгованості останнього складає 683085,36грн, Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецшина" звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промінвестекскавація" про стягнення вказаної суми боргу, а також нарахованих на цей борг 3% річних в сумі 2470,34грн, інфляційних втрат в сумі 73773,22грн та штрафів відповідно до пунктів 5.2, 5.3 договору №1 в загальній сумі 74759,28грн.

Вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд на підставі поданих позивачем доказів, врахувавши, що відповідач не скористався правом на участь у судових засіданнях і не надав своїх заперечень проти позову, задовольнив заявлений позов в повному обсязі.

Здійснюючи апеляційний перегляд рішення місцевого господарського суду, суд апеляційної інстанції, повторно оцінивши надані позивачем в обґрунтування позову документи, встановив, що належними доказами в підтвердження основної заборгованості є звіти про пробіг об'єкта оренди та акти приймання робіт, які підписані сторонами, у зв'язку з чим визначив, що загальна сума орендної плати складає 155680,92грн, відтак, враховуючи часткову сплату відповідачем орендних платежів на суму 78314,64грн, дійшов висновку про обґрунтованість позову в частині основного боргу на суму 77366,28грн, в зв'язку з чим, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафу, нарахованого згідно пункту 5.2 договору, визнав підставним їх нарахування в сумах 228,92грн, 8355,56грн та 7736,62грн відповідно. Вимоги позивача про стягнення штрафу на підставі пункту 5.3 договору в сумі 6450,75грн визнані судом апеляційної інстанції безпідставними, оскільки позивачем не представлено доказів зняття об'єкта оренди з експлуатації та не зазначено, за який саме місяць оренди розраховано розмір орендної плати, з якої визначено вказаний штраф.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни постанови суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина 1 статті 762 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до умов пунктів 2.2, 2.6, 2.7 укладеного між сторонами договору орендна плата сплачується за термін оренди, який починається з моменту складання попереднього звіту, або початку експлуатації шин до складання наступного звіту про пробіг. Орендодавець до кожного 10-го і 25-го числа місяця здійснює розрахунок орендної плати на підставі звіту про пробіг транспортних засобів та виставляє рахунок. Складання звіту про пробіг транспортних засобів здійснюється за участю представників сторін на підставі показників одометра транспортних засобів, на яких встановлений об'єкт оренди.

Аналізуючи вказані пункти договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що розрахунок орендних платежів, які підлягали до сплати відповідачем, мав здійснюватись позивачем на підставі підписаних та скріплених печатками сторін звітів про пробіг транспортних засобів, у зв'язку з чим, з усіх наданих позивачем звітів про пробіг об'єкта оренди, належним доказом може вважатись лише звіт від 25.09.2012 на суму 22977,36грн, який підписаний сторонами та скріплений їх печатками.

Крім того, надаючи оцінку поданим позивачем доказам в обґрунтування заявленого позову, апеляційний господарський суд зазначив, що в матеріалах справи містяться акти здачі - приймання робіт №ОУ-0000008 від 10.08.2012 на суму 65015,10грн, №ОУ-0000009 від 27.08.2012 на суму 53577,18грн, №ОУ-0000011 від 10.09.2012 на суму 14111,28грн, №ОУ-0000012 від 25.09.2012 на суму 22977,36грн (підписано звіт від 25.09.2012), які з огляду на їх підписання та скріплення печатками обома сторонами, також визнані судом належними доказами в підтвердження виконання позивачем своїх зобов'язань за договором щодо здійснення розрахунку орендної плати.

Решта поданих позивачем звітів про пробіг об'єкта оренди та актів здачі-приймання робіт судом апеляційної інстанції не прийняті в якості доказів, оскільки вони складені позивачем в односторонньому порядку і не підписані відповідачем.

У відповідності до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не спромігся довести за допомогою належних і допустимих доказів наявності підстав для стягнення з відповідача всієї суми основного боргу, заявленої в позові, довівши такими доказами її обґрунтованість, враховуючи часткову оплату, здійснену відповідачем, лише щодо 77366,28грн.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, враховуючи, що суд апеляційної інстанції надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України, та дійшов висновку про підставність стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в сумі 77366,28грн, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни постанови суду апеляційної інстанції, оскільки встановлення інших обставин може мати місце лише внаслідок переоцінки наданих позивачем доказів, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на вказане, здійснений апеляційним господарським судом перерахунок заявлених до стягнення 3% річних, інфляційних втрат та штрафу, нарахованого згідно з п. 5.2 договору, відповідно до підтвердженої належними доказами суми основного боргу, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим.

Щодо штрафу, нарахованого позивачем згідно з п. 5.3 договору, відповідно до якого у разі порушення орендарем строків сплати орендної плати у відповідності до п.2.4 договору і не здійснення орендної плати терміном понад один місяць, орендодавець здійснює зняття об'єкта з експлуатації, а орендар сплачує додатково штраф у розмірі орендної плати за попередній місяць, колегія суддів зазначає, що, як встановлено апеляційним господарським судом, позивач не надав доказів зняття об'єкта оренди з експлуатації та не зазначив за який саме місяць оренди розраховано розмір орендної плати, з якої визначено вказаний штраф, що, в свою чергу, враховуючи не визначення сторонами в умовах договору конкретної суми місячного платежу, свідчить про безпідставність позовних вимог в цій частині.

Доводи скаржника про неврахування апеляційним господарським судом листа відповідача №23-15 від 10.03.2015, яким останній зазначив про наявність заборгованості за договором в сумі 386892,30грн, колегією суддів відхиляються, оскільки вказаний лист має виключно інформаційних характер та не є документом, який у відповідності з приписами законодавства та/або умовами договору підтверджує факт здійснення будь-яких господарських операцій та відповідний обов'язок сторони. Колегія суддів вважає, що вказаний вище лист відповідача правомірно не прийнятий судом апеляційної інстанції в якості доказу, що підтверджує ґрунтовність пред'явлених позивачем вимог в цій частині, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 43 ГПК України визнання однієї стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Посилання скаржника на те, що апеляційний господарський суд безпідставно не врахував надану позивачем в суд апеляційної інстанції електронну переписку між сторонами, якою також обґрунтовувалась підставність стягнення сум, визначених у позові, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ст. 101 ГПК України додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього, втім, позивачем не надано обґрунтувань, які б засвідчували неможливість подання вказаних вище доказів місцевому господарському суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову ґрунтується на встановлених обставинах і оцінених доказах та повністю узгоджується з приписами чинного законодавства, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до необхідності переоцінки цих доказів та обставин, що відповідно до приписів ст. ст. 1115, 1117 ГПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведене свідчить, що під час прийняття постанови у справі суд апеляційної інстанції не припустився порушень або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для її скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецшина" залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного господарського суду від 24.11.2015 у справі Господарського суду Запорізької області № 908/2802/15 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк