ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р.Справа № 916/1087/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Воронюка О.Л.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників учасників провадження:

від громадської організації "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" - Карайван В.І.

від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради - Тарановський Д.С. за довіреністю.

Представник ФОП ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Одеської області від 07.10.2015 р.

у справі №916/1087/15-г

за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради

до відповідачів громадської організації "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання недійсним договору оренди та виселення

ВСТАНОВИВ

У березні 2015 р. департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до громадської організації "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" (далі - ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом") та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) в якому, з урахуванням уточнень від 07.10.2015 просив визнати недійсним договір оренди від 20.10.2014, укладений між ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та ФОП ОСОБА_3 на нежитлові приміщення першого повершу, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та виселити ФОП ОСОБА_3 з нежитлових приміщеннь першого повершу, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Рішенням господарського суду Одеської області від 07.10.2015 р. (головуючий суддя Зайцев Ю.О., судді Щавинська Ю.М., Цісельський О.В.) позов задоволено, визнано недійсним договір оренди від 20.10.2014 р, укладений між ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та ФОП ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу та першого поверху, загальною площею 65,0 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1, виселено ФОП ОСОБА_3 з нежитлових приміщень підвалу та першого поверху, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Стягнуто з відповідачів по 1218 грн. судового збору на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

У мотивах зазначеного рішення, суд першої інстанції зазначив, що власником спірного майна є територіальна громада м. Одеси, в особі Одеської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 20.10.2010 р., видане виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення № 119 від 23.03.2010 р., а тому в момент укладення договору оренди від 20.10.2014 р. №б/н ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" не мало права укладати спірний договір, оскільки майно що є предметом договору їй не належало.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулась ФОП ОСОБА_3 з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 07.10.2015 р. по справі №916/1087/15-г змінити, в частині виселення ФОП ОСОБА_3 ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ФОП ОСОБА_3 про виселення відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції в процесі розгляду справи було допущено порушення норм матеріального права, зокрема, неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини по справі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку із чим відповідач вважає, що рішення в частині виселення останнього є незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі, апелянт посилаючись на приписи ст. 391 Цивільного кодексу України зазначає, що власник майна має право зверну тися до суду з вимогою про захист права власності, вимагаючи усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Негаторний позов пред'являється у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характер ною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьої особою пере шкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належ не йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей. При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при дове денні самого факту порушення.

Як вказує скаржник, позивачем, який зазначає, що він позбавле ний права володіння належним йому нерухомим майном, невірно обрано спосіб захисту права власності на таке майно, яке захищається шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка без відповідної правової підстави заволоділа спі рним майном.

Посилаючись на п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" апелянт зазначає, що на його думку є не зрозумілим на підставі яких доказів в розумінні ст. 34 ГПК України, судом пер шої інстанцій було встановлено, що під оскаржуваним договором оренди від 20.10.2014 р. б/н, укладеним між ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та ФОП ОСОБА_3 було приховано інший правочин, а саме договір оренди спірного приміщення на площу 262,8 кв. м., при цьому, апелянт відзначає, що з текс ту резолютивної частини рішення вбачається, що суд вирішив виселити апелянта саме з нежитлових приміщень площею 65,0 кв.м.

Як зазначає скаржник, посилаючись на узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину, проте, доказів того, що відповідачем було захоплено або приховано інший ніж договір орен ди від 20.10.2014 р., б/н на нежитлове приміщення загальною площею 65,0 кв. м. до суду першої інстанції позивачем надано не було, а отже і твердження про удава ність правочину є, на його думку, передчасними.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Сидоренка М.В., суддів Аленіна О.Ю., Жекова В.І.

Розпорядженням В.о. керівника апарату суду від 16.11.2015 р. №757 було призначено повторний автоматичній розподіл справи №916/1087/15-г у зв'язку із припиненням повноважень головуючого судді Сидоренка М.В.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.11.2015 р., справу №916/1087/15-г було розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Воронюка О.Л., Жекова В.І.

Розпорядженням В.о. керівника апарату суду від 15.12.2015 р. №935 було призначено повторний автоматичній розподіл справи №916/1087/15-г у зв'язку із перебуванням судді Жекова В.І. у відрядженні.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2015 р., справу №916/1087/15-г було розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Воронюка О.Л.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 р. апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Воронюка О.Л.

Ухвалами Одеського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 р. та 18.01.2016 р. розгляд справи відкладався на підставі п.1 ч.1 ст.77 ГПК України.

18.01.2016 року Одеським апеляційним господарським судом отримано заяву ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" в якій останнє просить апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 задовольнити, скасувати рішення господарського суду Одеської області від 07.10.2015 року у справі №916/1087/15-г і направити справу на новий розгляд в іншому складі суду.

В своїй заяві ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" відзначає, що оскаржуване рішення винесено з порушенням норм процесуального права, а саме, суд не дослідив та не дав правової оцінки наданому позивачем до господарського суду розпорядженню Одеського міського голови від 18.05.2015 року №340 «Про скасування підпункту 3.2. пункту 3 Розпорядження виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.09.1996 р. «Про передачу в оренду приміщень нежитлового фонду» з додатками.

Як зазначає заявник, ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" 10.07.2015 року подало до Малиновського районного суду м. Одеси позовну заяву про визнання невідповідними законодавству та недійсними з дати прийняття розпорядження Одеського міського голови від 18.05.2015 року №340. Про наведене, ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" тричі зверталось з клопотанням до господарського суду про те, що Малиновський районний суд, як адміністративний суд прийняв позовну заяву та призначив справу до розгляду.

Однак, як зазначає ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" дані клопотання від 13.07.2015 року судом першої інстанції були проігноровані.

До того ж, у своїй заяві ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" зазначає, що оскаржуване рішення має двозначне тлумачення щодо його майбутнього виконання. Так, заявник вважає, що з рішення не зрозуміло у який спосіб і хто буде висиляти ФОП ОСОБА_3 та за ким залишиться решта площі. ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" вважає, що за такою редакцією у рішенні також приховано інший правочин щодо виселення і ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом", що суперечить вимогам п.28 Розпорядження КМ України №1513-р від 03.12.2008 р. «Про затвердження плату невідкладних заходів щодо розв'язання проблем соціального захисту інвалідів та забезпечення захисту їх прав».

Зважаючи на викладене, ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" вважає, що оскаржуване рішення не маже вважатися законним та обґрунтованим, отже має бути скасовано також в частині визнання договору оренди недійсним. Рішення прийнято, на думку ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" з порушенням норм матеріально та процесуального права, порушує права членів ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом", які гарантовані п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року було продовжено строк розгляду справи на підставі ст.69 ГПК України та відкладено розгляд справи.

У судовому засіданні від 29.02.2016 представник ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надав пояснення згідно з якими не погоджується з апеляційною скаргою, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Представник ФОП ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а, згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 3.2. розпорядження Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 25.09.1996 р. №933 на баланс ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" передано приміщення 1-го поверху площею 240 кв.м. та підвальне приміщення площею 119 кв.м., по вул. Прохоровська, 1/3.

Відповідно до акту приймання-передачі від 18.12.1996 року ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" прийнято на баланс приміщення 1-го поверху площею 240 кв.м. та підвальне приміщення площею 119 кв.м., по вул. Прохоровська, 1/3 на підставі розпорядження Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.09.1996 р. №933.

Згідно з свідоцтвом на право власності від 20.10.2010 року №САЕ 072400 об'єкт, який розташований за адресою м. Одеса, вул. Прохоровська, 1/3, в цілому, належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності. Об'єкт в цілому складається з приміщень, загальною площею 262,8 кв.м., основною площею 117,1 кв.м., відображених у технічному паспорті від 29.01.2010 року.

23.01.2015 року представниками позивача було складено акт обстеження нежилого приміщення розташованого за адресою вул. Прохоровська, 1/3, 1-й поверх, підвал 262,8 кв.м., відповідно до якого встановлено, що при огляді нежитлового приміщення першого поверху та підвалу, що є власністю Одеської територіальної громади, дане приміщення використовується під розміщення продовольчого магазину, пункту обміну валют та платіжного терміналу.

20.10.2014 року між ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) було укладено договір оренди частки нежилої площі, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в оперативну оренду: тимчасове платне користування частину нежилої площі у розмірі 65,0 кв.м. на 1-му поверсі житлового будинку. Поштова адреса: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 1.3. договору об'єкт оренди надається орендарю для здійснення торгівельної діяльності.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що в порушення норм законодавства громадська організація „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом передала в оренду майно яке їй не належить.

Судом першої інстанції позовні вимоги, з урахуванням уточнень від 07.10.2015 визнані обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні, з наступних підстав.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається зі змісту спірного договору від 20.10.2014 р. він за своєю правовою природою є договором оренди майна.

За приписами статей 759, 762 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 1 ст.760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Положеннями п.1 ст.761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Як вбачається з матеріалів справи, власником спірного майна, що орендоване ФОП ОСОБА_3 є територіальна громада м. Одеси, в особі Одеської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про право власності НОМЕР_1 від 20.10.2010 р., яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення №119 від 23.03.2010 р.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 5 ст. 60. Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом від умерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об'єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об'єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що в момент укладення договору оренди від 20.10.2014 р. №б/н між ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар), громадська організація „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" не мала права укладати спірний договір, оскільки майно що є предметом договору належить на праві власності іншій особі, а саме територіальній громаді м. Одеси.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює умови чинності правочинів, а саме: законність змісту правочину, наявність у сторін необхідного обсягу цивільної дієздатності, наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину, його адекватність внутрішній волі, відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону, спрямованість волі учасників правочину на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частині 1 статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновителями), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку, що під час укладення договору, ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" не було дотримано вимоги передбачені законом , а саме статтею 203 Цивільного кодексу України, що виразилось у відсутності у останнього необхідного обсягу цивільної дієздатності, а тому судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання договору оренди недійсним.

Згідно з ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За таких обставин, за правилами статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, враховуючи те, що оскаржуваний правочин було вчинено сторонами із порушенням вимог чинного законодавства та він підлягає визнанню недійсним, колегія суддів вважає вимогу позивача щодо виселення ФОП ОСОБА_3 з орендованого приміщення обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано наступні обставини.

Так, із оскаржуваного правочину від 20.10.2014 року укладеного між ГО „Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) вбачається, що спірний договір укладено щодо частки нежилої площі. Відповідно до п.1.1. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в оперативну оренду: тимчасове платне користування частину нежилої площі у розмірі 65,0 кв.м. на 1-му поверсі житлового будинку. Поштова адреса: АДРЕСА_1.

До того ж, звертаючись із уточненою позовною заявою від 07.10.2015, позивач просив, зокрема, виселити ФОП ОСОБА_3 з нежитлових приміщень першого повершу, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Проте, судом першої інстанції було вирішено визнати недійсним договір оренди від 20.10.2014 р, укладений між ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та ФОП ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу та першого поверху, загальною площею 65,0 кв. м, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 та виселити ФОП ОСОБА_3 з нежитлових приміщень підвалу та першого поверху, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою АДРЕСА_1 на користь департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

Однак, наявні матеріали справи, не містять жодних доказів того, що ФОП ОСОБА_3 займає нежитлові приміщень підвалу. Натомість, як вбачається із договору оренди, а також уточнених позовних вимог позивача, ФОП ОСОБА_3 займає нежитлові приміщення лише першого поверху, загальною площею 65,0 кв.м.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що оскаржуване судове рішення має бути змінено.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Судова колегія відзначає, що надана ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" під час апеляційного перегляду справи додаткова угода від 01.01.2015 р. до договору оренди частки нежилої площі від 20.10.2014 р., відповідно до умов якої було внесено зміни щодо площі орендованого приміщення, всупереч вищевикладеним вимогам не була надана організацією до суду першої інстанції, окрім того ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" не обґрунтувала у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи, неможливість подання таких доказів до суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржуване рішення керувався лише наявними в матеріалах справи доказами та не мав у наявності наданої ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" під час апеляційного перегляду справи додаткової угоди від 01.01.2015 р. до договору оренди частки нежилої площі від 20.10.2015 р., якою було внесено зміни щодо площі орендованого приміщення.

За таких обставин, залучення до матеріалів справи додаткової угоди від 01.01.2015 р. до договору оренди частки нежилої площі від 20.10.2015 р. суперечить законодавчим приписам ст. 101 ГПК України, а тому колегією суддів відмовлено у залученні даного доказу до матеріалів справи.

Інші доводи викладені апелянтом в апеляційній скарзі, а також посилання та зауваження ГО "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначені вимоги закону та наведені вище міркування, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргу підлягає задоволенню частково, а рішення господарського суду Одеської області у даній справі слід змінити частково.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 07.10.2015 року по справі №916/1087/15-г змінити, виклавши п.п. 2, 3 резолютивної частині рішення у наступній редакції:

« 2. Визнати недійсним договір оренди від 20.10.2014р, укладений між Громадською організацією "Одеське регіональне товариство інвалідів з дитинства, страждаючих сахарним діабетом" та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на нежитлові приміщення першого поверху, загальною площею 65,0 кв. м, що розташовані за адресою; АДРЕСА_1

3. Виселити фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 з нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 65,0 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради».

Пункти 1, 4, 5 рішення господарського суду Одеської області від 07.10.2015 року по справі №916/1087/15-г залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 04.03.2016 року.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Воронюк О.Л.