ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03.03.2016 Справа № 905/3580/15

Господарський суд Донецької області в особі головуючого судді Гринько С.Ю. при секретарі судового засідання Татарині Б.Т., розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Словянськ

до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Краматорськ

про стягнення 139847,36 грн.

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_3 - довіреність від 25.07.2013 року,

від відповідача - не явився,

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач звернувся до господарського суду Донецької області в порядку ч.3 ст. 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 121821,99 грн., з яких: 75628,12 грн. заборгованості за період з 18.06.2010 року по 27.02.2013 року та 46193,87 грн. заборгованості за період 01.01.2008 року по 18.06.2010 року за неналежне виконання грошових зобов'язань за договорами. Просить також стягнути з відповідача

витрати по оплаті судового збору в сумі 2436,44 грн. і витрати, пов'язані з оплатою за проведення судової експертизи в розмірі 8812,80 грн.

11.02.2016 року позивачем змінена сума позову ( л.сп. 89 т.III ) з урахуванням строку позовної давності, після чого сума заявлена до стягнення складається з наступного:

- 74470,89грн. - загальний борг;

- 5918,91грн. - 3% річних;

- 59457,56грн. - інфляційні витрати.

Судові витрати просить покласти на відповідача, які складаються з оплати судового збору в сумі 2436,44грн. і оплати послуг за проведену судову експертизу в сумі 8812,80грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на укладений ним з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 договір від 23.01.2006 року про створення спільної часткової власності, який посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований у реєстрі за № 447, відповідно до якого сторони об'єднали свої матеріальні ресурси для будівництва і експлуатації магазина будівельних матеріалів, який розташований за адресою : АДРЕСА_2.

Після будівництва магазина сторонами укладено 07.12.2006 року договір купівлі-продажу, за яким продавець (позивач) передав у власність відповідачу 9/20 ід. часток магазину будівельних матеріалів, зареєстрований нотаріально в реєстрі № 3191 і внесений в державний реєстр власності на нерухоме майно 13.12.20106року.

Відповідно до п.3.2,3.3 договору про створення спільної часткової власності один з його учасників (позивач), який є замовником будівництва, уклав договори на постачання електроенергії, водопостачання та надання інших комунальних послуг, а оплату цих послуг учасники здійснюють шляхом внесення коштів замовнику пропорційно частини у спільній власності.

Цей факт позивач підтверджує укладеними з третіми особами договорами:

- на постачання електричної енергії № 2627 від 19.05.2005р., № 2627 від 25.11.2011 року з ВАТ/ПАТ «Донецькобленерго»;

- договір на охорону об'єктів за допомогою системи охоронної сигналізації № 22972/сл. від 16.10.2006 року, укладений з Управлінням Державної служби охорони при управлінні МВС;

- договори на надання послуг з питного водопостачання та водовідведення з КП «Славміськводоканал» № 1193 від 01.01.2008 року, 01.01.2009 року, № 600 від 01.01.2010р., від 01.01.2011р., від 01.01.2012р., від 01.01.2013р.;

- договір на постачання природного газу № 157С/10 з ПАТ «Донецькоблгаз» від 01.02.2010р.,01.01.11р., 01.01.2012р.;

- договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 294-СЛ від 31.12.2009 року;

- договір оренди землі від 24.03.2005 року з Слов'янською міською радою від 22.03.2011року

та платіжними дорученнями, якими підтверджує сплати послуг за цими договорами.

Відповідач в порушення умов п.п.3.2, 3.3 Договору про створення спільної часткової власності жодних платежів не здійснював, витрати по оплаті ним комунальних послуг та інших платежів на утримання магазину до теперішнього часу не компенсував.

За його клопотанням господарський суд 17.09.2013 року призначив судову економічну експертизу та доручив її проведення Донецькому науково-дослідному інституту судових експертиз (83087, м. Донецьк, Донецька область, вул. Дубравна, 1б). Позивачем сплачений виставлений Донецьким НДІ судових експертиз за експертизу рахунок № 113 від 10 лютого 2014 року в сумі 8812,80 грн. квитанцією № 6286.699.1 від 28.02.2014 року.

Позивачем наданий суду висновок судової експертизи призначеної господарським судом ухвалою від 17.09.2013року, яка детально розрахувала суму збитків з посиланням на підстави (акти звірок, договори, платіжні квитанції).

Відповідач не скористувався своїм законним правом на участь в судових засіданнях, про час і місце яких був належним чином повідомлений, не надав відзив на позов.

Господарський суд вправі вирішити спір за наявними і достатніми документами без відзиву на позов відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України в межах строків, передбачених ст. 69 цього кодексу.

Позивачем надано клопотання про продовження строку вирішення спору по суті на 15 днів відповідно до ст. 69 ГПК України. Клопотання задоволено, про що зазначено в ухвалі суду від 11.02.2016 року.

Новий склад господарського суду при вирішенні порушеної справи не пов'язаний з позиціями суду по справі, розгляд якої не закінчився.

Згідно з ст. ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України ( далі за текстом - ГПК ), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яків вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Докази повинні подаватися в обґрунтування заявлених вимог позивачем, а в обґрунтування своїх заперечень - відповідачем.

Належність і допустимість доказів визнає суд.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили (у тому числі і висновок судового експерта).

Проаналізувавши надані позивачем документи, оцінивши підстави, якими обґрунтовує вимоги позивач, заслухавши пояснення представників позивача, господарський суд -

ВСТАНОВИВ:

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Виходячи з тексту позовної заяви та викладеної позиції представниками позивача предметом даного позову являється стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з оплатою послуг по утриманню приміщення, що знаходиться у спільній власності.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Підставою даного позову є договір про створення спільної часткової власності, укладений сторонами 23 січня 2006 року, відповідно до якого позивачем укладалися договори на постачання послуг електрозв'язку, електричної енергії, питного водопостачання та водовідведення, природного газу, на охорону об'єктів, оренди землі, за якими виникла заборгованість. За несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань позивач просить застосувати до боржника - відповідача ст. 625 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи підставу позову, на яку посилається позивач, господарський суд дійшов наступного:

Взаємовідносини сторін за договором про сумісну діяльність регулюються главою 77 Цивільного кодексу України ( в подальшому - ЦК ) та загальними положеннями про зобов'язання (глави 47-53 ЦК).

Як зазначено у позові позивачем предметом договору про створення спільної часткової власності є сумісна діяльність сторін для досягнення спільної господарської мети без створення юридичної особи. Отже, створення іншого суб'єкта господарської діяльності (підприємницького товариства), тобто окремої юридичної особи, регулюється не договором про спільну діяльність, а іншими нормами діючого законодавства України.

Такі договори можуть бути як двосторонніми, так і багатосторонніми, тобто без обмеження кількості учасників сумісної діяльності. Сумісна діяльність може бути організована для здійснення як короткострокових, так і довгострокових комерційних проектів, таких як придбавання в сумісне користування дорогих об'єктів основних фондів; створення або виготовлення об'єктів основних фондів з метою їх подальшого сумісного використання чи продажу; сумісне ведення виробничої або торговельної діяльності та ін. Слід лише зазначити, що така діяльність не повинна бути забороненою законом.

Договір про сумісну діяльність є консенсуальний, взаємний та безоплатний. Він може бути двостороннім або багатостороннім.

Учасниками договору про спільну діяльність можуть бути, зокрема, як юридичні, так і фізичні особи. Отже, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності можуть також бути учасниками спільної діяльності.

Кожний учасник зобов'язаний за спільною діяльністю виступати водночас як боржник і як кредитор. Але жодна із сторін не може вимагати виконання для себе особисто, так само як і не повинна виконувати зобов'язання безпосередньо іншій стороні. Взаємні права та обов'язки учасників опосередковані необхідністю досягнення загальної мети.

Важливою ознакою цих правовідносин є те, що сама суть спільної діяльності передбачає, як правило, певну зовнішню реалізацію, іншими словами, вона потребує від сторін вступати у відносини з третіми особами. Зобов'язання за спільною діяльністю мають тривалий характер, із зазначенням строку або з невизначеністю строку їх дії.

Стаття 1133 ЦК передбачає дві підстави об'єднання осіб для ведення спільної діяльності: об'єднання вкладів учасників або без об'єднання вкладів учасників. Таким чином, для досягнення мети своєї спільної діяльності учасники договору здійснюють вклади або грошима чи іншим майном, або трудовою участю.

Згідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 1131 ЦК не дає вичерпного переліку необхідних умов договору. Тому всі умови, які на думку сторін мають відношення до регламентації їх стосунків під час здійснення спільної діяльності, можуть бути визнані ними суттєвими і включені в текст договору. Разом з тим, з урахуванням практики застосування договорів про спільну діяльність можна дійти до висновку, що суттєвими є умови про предмет та мета договору, взаємні права та обов'язки учасників сумісної діяльності, обов'язки кожного з учасників; розмір та порядок внесення учасниками грошових та майнових внесків у спільну діяльність, координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, порядок наступного спільного використання майна і покриття витрат на його утримання, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій, строк дії договору та умови його припинення.

Стаття 1131 ЦК не ставить суворих меж до того, як наведені умови повинні бути відображеними у тексті договору, окрім випадків прямо передбачених у законі, тому вона надає сторонам право за своїм бажанням та за домовленістю між собою визначати їх зміст.

Господарський суд, проаналізувавши всі надані позивачем матеріали, встановив, що 23 січня 2006 року між приватним підприємцем ОСОБА_2 з однієї сторони та приватним підприємцем ОСОБА_1 укладений договір про створення спільної часткової власності нотаріально зареєстрований і внесений до реєстру за номером 447.

Предметом цього договору є об'єднання учасниками своїх матеріальних ресурсів для створення спільної власності для будівництва та в подальшому експлуатації магазина будівельних матеріалів, який буде розташований в АДРЕСА_2 загальною площею 516кв.м. З цією метою учасники повинні об'єднатися та доручити ОСОБА_1 утримати земельний відвід для будівництва магазину. Замовником будівництва є ОСОБА_1.

Договором передбачено, що після закінчення будівництва, право власності на магазин учасники договору набувають в таких частках: ОСОБА_2 - 50%, ОСОБА_1 - 50%. Сторони вирішили користуватися магазином на підставі додаткової угоди. Умови користування спільною власністю, викладені в п.3 договору.

Позивачем не надано жодного документу, який би свідчив про об'єднання сторонами договору своїх вкладів та здійснення будь-яких дій, спрямованих на досягнення мети, тобто будівництва магазина як і набуття сторонами прав власності в рівних долях (п.1.3). Відсутні і докази укладення сторонами додаткової угоди щодо прав і обов'язків сторін при користуванні магазином після закінчення будівництва (п.1.4).

Позивачем в підтвердження переходу частки права власності на будівлю наданий суду договір купівлі-продажу від 7 грудня 2006 року, оформлений нотаріально і зареєстрований в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно від 13.12.2006 року.

За цим договором сторони, вже як фізичні особи, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 домовились про те, що ОСОБА_1 передав, а покупець - ОСОБА_2 прийняв у приватну власність 9/20 ід. часток будівлі магазину будівельних матеріалів, що знаходиться по АДРЕСА_2 у місті Слов'янську, Донецької області, розташований на земельній ділянці земель Слов'янської міської ради.

У власність ОСОБА_2 згідно поповерховому плану магазину переходить: 1-2/135,0 кв.м., 1-5/19,9 кв. м., 1-6/4,7 кв. м., 1-7/2,0 кв.м., 1-8/1,2 кв.м., 1-9/6,7 кв.м., 1-12/4,1 кв.м., 1-10/20,5 кв.м, що складає 9/20 ід. часток майна.

Право власності на придбані 9/20 ід. частки будівлі магазину будівельних матеріалів у ОСОБА_2 виникає з моменту державної реєстрації цього договору, тобто з 13.12.2006 року

Цим же договором визначено, що будівля магазину будівельних матеріалів, 9/20 ід. часток якого відчужується, належать продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Слов'янською міською радою 20.11.2006 року, на підставі Рішення виконкому Слов'янської міської ради від 15.11.2006 року за № 657/1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» міста Слов'янська від 20.11.2006 року, номер витягу: 12569899, номер запису: 785, в книзі: 5, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 20.11.2006 року, реєстраційний номер: 16801503.

Таким чином Договором про купівлю-продаж частки майна (л.сп.19 т.I) і свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (л.сп.23 т.I) підтверджено, що право власності на будівлю магазину будівельних матеріалів загальною площею 436,2 кв.м. належало тільки позивачу до того часу, коли 9/20 ід.часток було продано 07.12.2006року відповідачу за договором.

Ведення спільних справ учасників договору означає здійснення у спільних інтересах усіх необхідних дій, що забезпечують чітке виконання умов договору і досягнення його мети. Спільні справи учасників договору ведуться за їх загальною згодою. При цьому кожен з учасників користується рівними правами у вирішенні питань організації й управління діяльністю простого товариства незалежно від розміру внеску.

В матеріалах справи відсутні докази виконання сторонами договору про створення спільної часткової власності для будівництва та експлуатації магазину будівельних матеріалів та факт набування права власності після закінчення будівництва на в рівних частках сторонами, як передбачено п.1.3 Договору.

Укладаючи договір про створення спільної часткової власності, сторони повинні вирішити питання про порядок ведення спільних справ. ЦК не обмежує їх у виборі форми цього порядку, але статтею 1135 ЦК передбачено, що якщо керівництво сумісною діяльністю сторони доручили одному з учасників договору, то на останнього може покладатися і ведення спільних справ усіх учасників договору. Учасник, якому доручено керівництво спільною діяльністю, приймає на себе ведення спільних справ учасників договору. Він діє лише у межах повноважень (прав та обов'язків), що визначаються у підписаному іншими учасниками договору дорученні. Крім умови договору про покладення ведення спільних справ на одного з учасників договору інші учасники договору видають довіреність про надання йому повноважень для представництва перед третіми особами. Така довіреність повинна бути оформлена відповідно до глави 17 ЦК України.

Тільки за таких обставин особа, на яку покладено ведення спільних справ вправі укладати договори, пов'язані з забезпеченням сумісної діяльності від свого імені і сама набуває цивільних прав і несе обов'язки за договорами.

У процесі виконання договорів, укладених за довіреністю відповідача (учасника договору про спільну експлуатацію будівлі) особа, якої доручено укладати з третіми особами договори при доведені вини контрагента може мати певні витрати (збитки). У таких випадках вона має право, у тому числі шляхом пред'явлення позову, вимагати їх покриття усіма учасниками сумісної діяльності.

Стаття 1135 ЦК передбачає випадки, коли учасники не можуть посилатися на обмеження прав учасника. Але якщо учасники хочуть обмежити права ведучого загальні справи щодо виду вчинених угод, їхньої суми і т.п., вони повинні прямо вказати про це в дорученні чи письмовому договорі простого товариства. Інакше вони не вправі будуть посилатися на обмеження прав учасника, і зроблена ним угода буде визнана загальною для всіх. Причому обов'язок по доведенню того, що в момент в укладення угоди третя особа знала чи повинна була знати про існуючі обмеження, покладається на самих учасників.

Позивачем не надано доказів отримання від відповідача довіреності про надання йому повноважень для представництва перед третіми особами при укладенні договорів на обслуговування приміщення збудованого і переданого в експлуатацію за договором про створення спільної часткової власності, не доведено факт понесення реальних витрат на обслуговування всього приміщення і, зокрема проданого відповідачу.

Пункт четвертий ст. 1135 ЦК передбачає наслідки на випадок вчинення дій учасником без належних повноважень. Він повинен врегулювати внутрішні взаємні майнові претензії товаришів, коли один з них уклав угоду з третіми особами:

а) від свого імені, але в інтересах усіх товаришів;

б) від імені всіх, але без наданих повноважень. Якщо учасник, який уклав подібну угоду, доведе, що вона була необхідна для інтересів всіх учасників, він може вимагати від них розмірного відшкодування понесених витрат. У протилежному випадку він не тільки несе витрати по договору, але зобов'язаний відшкодувати учасникам заподіяні ним збитки.

Порядок відшкодування витрат і збитків, пов'язаних зі спільною діяльністю учасників, визначається відповідно до ст. 1137 ЦК за домовленістю цих учасників. У разі відсутності такої домовленості кожний учасник несе витрати та збитки пропорційно вартості його вкладу у спільне майно.

Позивач не довів суду, що договір купівлі-продажу, за яким перейшли 9/20 ід. частки будівлі магазину відповідачу, пов'язаний з здійсненням сторонами договору про створення спільної часткової власності.

В матеріалах справи відсутні також і докази виконання сторонами договору про створення спільної часткової власності для будівництва та експлуатації магазину будівельних матеріалів, зокрема, відповідачем.

Договори, на які посилається позивач як на докази понесення збитків не є підставою позову і підтверджують лише укладення договорів одним з учасників договору про створення спільної часткової власності з третіми особами.

Крім цього Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року із змінами та доповненнями визначено термін «комунальні послуги», якими є результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпечення холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Позивач не довів, що комунальні послуги надавались третіми особами на об'єкт, частка якого належить відповідачу (акти приймання-передачі виконаних робіт тощо).

Позивач підтверджує виконання договорів з третіми особами на комунальні послуги тільки актами звірок і платіжними документами про сплату виставлених йому рахунків.

Частиною 1 ст. 43 ГПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. З огляду на такі норми, можна допустити, що сторона у справ, яка повинна довести обставини на які посилається може надати будь - які письмові документи, що їх підтверджують.

Щодо актів звірок взаєморозрахунків, наданих позивачем в підтвердження виконання договорів з третіми особами і понесених ним витрат за цими договорами:

Відповідно до ст. 1 Закону « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні » первинним є документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 9 цього ж Закону до первинних документів належать документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. При цьому вони повинні містити певний перелік даних, які включають в себе, серед іншого, зміст та обсяг господарської операції. Виходячи із цих норм до первинних документів можуть бути віднесені: господарський договір і документи, що підтверджують його виконання (акти приймання-передачі послуг, підписаними сторонами договору, підтвердження затверджених на законодавчому рівні тарифів для сплати цих послуг, розрахункову документацію і т. д.). У свою чергу, про акти звірок взаєморозрахунків йдеться у п. 11.11 Інструкції по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно- матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків. Відповідно до цієї правової нормі інвентаризація розрахунків повинна бути присвячена погодженням обсягів заборгованостей між кредиторами і дебіторами. Основою для такої інвентаризації повинні служити кредиторські виписки про заборгованість, які або підтверджені дебіторами, або оскаржені ними.

Таким чином, акт звірки взаєморозрахунків не можна вважати документом, що підтверджує наявність зобов'язання за господарським договором, оскільки він не відповідає вимогам до первинних документів.

В той же час, у вищевказаних нормах ГПК, що стосуються визначення доказів, а також в інших положеннях ГПК не йдеться мова про те, що тільки первинний бухгалтерський документ, що оформлений належним чином, може бути прийнятий у якості беззаперечного чи належного доказу факту існування боргу.

Якщо між сторонами було укладено договір і на підтвердження його виконання немає документів, то про що тоді свідчать цифри, які вказані в акт звірки ?

Така позиція сторони не може бути переконливою для суду, адже, відсутність первинних документів не може давати можливість боржнику ухилятись від виконання своїх зобов'язань при наймі доведеності реально понесених витрат (збитків) в наслідок невиконання відповідачем від зобов'язань за договором про створення спільної часткової власності.

Такий же висновок зроблено експертом Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз від 25 квітня 2014 року ( л.сп.98 т.III ). На вирішення експерту поставлені питання: які зі сплачених платежів відповідно до наявних актів звірок і платіжних документів є платежами за оплату комунальних послуг на утримання магазину, розташованому за адресою АДРЕСА_2

Для дослідження цих питань, позивачем надані експерту як і господарському суду тільки акти звірок взаєморозрахунків і платіжні документи. Жодного акту приймання-передачі (виконання послуг) не надано.

Таким чином не підтверджено позивачем факт надання послуг третіми особами за визначеними договорами.

Відповідальність учасників за спільними зобов'язаннями передбачена статтею 1138 ЦК України, яка встановлює випадки та види відповідальності в залежності від того, чи виникло зобов'язання в зв'язку зі здійсненням підприємницької діяльністю. Крім того, для настання відповідальності важливо, щоб зобов'язання було загальним, тобто пов'язане зі спільною діяльністю. Якщо договір не зв'язаний з підприємницькою діяльністю, відповідальність за договором із третіми особами настає пропорційно внеску кожного в загальне майно (часткова відповідальність). При недостатності загального майна необхідні суми у тій же пропорції відшкодовуються з особистого майна учасників.

По загальних зобов'язаннях, не зв'язаних з договором (наприклад, зі спільного заподіяння шкоди), учасники договору відповідають солідарно ( про солідарне зобов'язання та солідарний обов'язок боржників зазначено у ст.ст. 541, 543 ЦК ).

Учасники договору про створення спільної часткової власності (сторони за справою) не утворили нового суб'єкта права (юридичну особу) і не відокремили майно реально, що підтверджує відсутність свідоцтва на право власності об'єкта з дати закінчення будівництва Якщо договір був спрямований на здійснення підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно по всіх зобов'язаннях, незалежно від основ їхнього виникнення. Норми про відповідальність є імперативними і не можуть бути змінені угодою сторін.

Крім наведених у статті випадків відповідальності у договорі сторони повинні передбачити розміри та умови відповідальності сторін договору за невиконання чи неналежне виконання обов'язків за договором. Такі можливі порушення договору як: недодержання зазначених строків внесення вкладів; невиконання або неналежне виконання обов'язків по веденню спільних справ по договору; порушення порядку покриття витрат і збитків; дострокове припинення договору з вини одного з учасників; одностороння відмова від виконання обов'язків за договором; порушення учасником договору обов'язку не передавати третім особам майнові права, внесені в спільну діяльність; збитки, вчинені накладенням штрафних санкцій державними органами, з вини «уповноваженого учасника» або інших сторін договору; завдання одним з учасників збитків майну іншого учасника та інші взагалі не передбачені сторонами.

Всі витрати, пов'язані з виконанням договорів з третіми особами, укладеними без довіреності і без оформлення протоколу ( як цього вимагає п.3.2) при доведеності підстав можуть бути предметом розгляду іншої позову (про відшкодування спільних витрат або збитків з відповідача в регресному порядку), заявленому в порядку процесуального судочинства за загальними правилами.

Оскільки позивач не довів підстав, за якими виникли у відповідача зобов'язання по відшкодуванню понесених витрат, пов'язаних з виконанням договору про створення спільної часткової власності, господарський суд відмовляє у позові.

Оскільки з вини позивача виник спір, на нього покладаються судові витрати.

На підставі ст. ст. 49, 34, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Словянськ про стягнення 139847,36 грн. з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Краматорськ за недоведеністю підстав.

Суддя С.Ю. Гринько

Рішення господарського суду, повний текст якого оголошений в засіданні суду 03.03.2016 року, може бути оскаржений в установлений законом строк через місцевий господарський суд.