донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

25.02.2016 справа №908/1453/14

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
За участю представників сторін: від позивача: від відповідача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Не зявився ОСОБА_4 довіреність №59/2019 від 05.01.2015р. Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від03 червня 2014 р. (повний текст складено та підписано 06.06.2014р.)
у справі№ 908/1453/14 (суддя Сушко Л.М.)
за позовомВідкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя
доКонцерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя
простягнення 145 207,45грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 03.06.2014р. у справі №908/1453/14 позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя до Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя про стягнення пені у розмірі 89120,30грн., 3% річних у сумі 20 566,21грн. та інфляційних втрат у розмірі 35 520,94грн. задоволені частково, з відповідача на користь позивача стягнуто пеню у розмірі 44 510,15грн., 3% річних у розмірі 20 566,21грн. та витрати по сплаті судового збору. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Концерном "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя подана апеляційна скарга, в якій останній просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивачем не дотримано досудовий порядок врегулювання спору, нарахування позивачем 3% річних та пені є подвійною відповідальністю у розумінні ст. 61 Конституції України та, на думку апелянта, стягнення штрафних санкцій не може бути самостійним позовом. Також, апелянт в апеляціній скарзі посилається на відсутність його вини в частині несвоєчасного розрахунку за електроенергію з огляду на встановлений порядок перерахування грошових коштів, визначений спільним протокольним рішенням

Позивач проти апеляційної скарги заперечує та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу. Одночасно, просив суд скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 03.06.2014р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 35 520,94грн.

Скаржник підтримав доводи апеляційної скарги, клопотанням уточнив вимоги резолютивної частини апеляційної скарги та просив рішення суду скасувати в частині стягнення 3% річних та прийняти нове рішення цій частині, яким в задоволенні 3% річних у розмірі 20 566,21грн. відмовити.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Відкрите акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя про стягнення пені у розмірі 89 120,30грн., 3% річних у сумі 20 566,21грн. та інфляційних втрат у розмірі 35 520,94грн.

Позовні вимоги до Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про постачання електричної енергії №44 від 01.10.2004р. в частині своєчасної оплати поставленої активної електроенергії.

Як зазначає позивач, за наведеним договором останній в період серпень листопад 2013р. та січень 2014р. поставив відповідачу активну електроенергію на загальну суму 25 608 101,79 грн., що підтверджує наявними у матеріалах справи актами про споживання активної електроенергії. При цьому, відповідачем вартість отриманої електроенергії сплачено з порушенням строків оплати отриманої електроенергії, у звязку з чим на суму заборгованості позивачем нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договором про постачання електричної енергії №44 від 01.10.2004р. щодо своєчасної оплати поставленої позивачем електроенергії. Одночасно, здійснюючи перерахунок заявлених до стягнення розмірів пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені на 50% та відмовив у задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних втрат, оскільки період прострочення відповідачем сплати заборгованості складав менше місяця.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 01.10.2004р. між ВАТ Запоріжжяобленерго (Постачальник) та Концерном МТМ (Споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії №44 (далі за текстом Договір) з Протоколом розбіжностей.

За умовами розділу 1 Договору, Постачальник електричної енергії постачає електричну енергію Споживачу, а Споживач оплачує Постачальнику електричної енергії її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невідємними частинами.

Відповідно п. 2.2.3. Споживач зобовязаний оплачувати Постачальнику електричної енергії вартість електричної енергії згідно з умовами Додатків №4 Порядок розрахунків та №5 Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії.

Згідно п. 7 Додатку №4 до Договору (з врахуванням Протоколу врегулювання розбіжностей), Споживач зобовязаний у термін, що не перевищує 5 операційних днів з дня отримання рахунка або платіжної вимоги здійснити оплату рахунка або платіжної вимоги-доручення, що направляється йому Постачальником електричної енергії. Датою отримання рахунка або платіжної вимоги-доручення вважається: - при направленні рекомендованим листом дата зазначена у відбитку поштового штемпеля на конверті, що зроблений поштовим відділенням та підтверджує відправлення, з урахуванням поштового перебігу документа (по місту 3 дні, по області 5 днів, по Україні 7 днів); - при направленні нарочним дата вручення Споживачу.

Пунктом 9.7. Договору (з врахуванням Протоколу врегулювання розбіжностей) встановлено, що цей Договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31 грудня 2004 року. Договір вважається щорічно продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії. Умови, а також термін дії Договору, можуть бути переглянуті в будь-який момент за узгодженням сторін.

Зобовязання сторін за вказаною угодою пролонговувались на кожний наступний рік та на момент виникнення суми боргу сторони перебували у договірних відносинах.

Частина 1 ст. 275 Господарського кодексу України визначає, що за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Також, згідно з ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України, за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Як вбачається з матеріалів справи, в період серпень листопад 2013р. та січень 2014р. постачальник (позивач) поставив споживачу (відповідачу) активну електроенергію, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами "про спожиту протягом розрахункового періоду активну електричну енергію". Факт отримання електроенергії у зазначений в актах період, відповідачем не заперечується.

Позивачем для сплати вартості поставленої електроенергії направлено відповідачу наступні платіжні-вимоги доручення: №7504 від 10.09.2013 р. з призначенням платежу: кінцевий розрахунок за електричну енергію у серпні 2013 р. на підставі показників приладів обліку та діючих тарифів з урахуванням ПДВ 20%. Договір №44 від 01 жовтня 2004 р. на загальну суму 1 293 167,42 грн. з кінцевим терміном сплати 20.09.2013 р., №7996 від 03.10.2013 р. з призначенням платежу: кінцевий розрахунок за електричну енергію у вересні 2013 р. на підставі показників приладів обліку та діючих тарифів з урахуванням ПДВ 20%. Договір №44 від 01 жовтня 2004 р. на загальну суму 1 441 280,78 грн. з кінцевим терміном сплати 14.10.2013 р., №9441 від 11.11.2013 р. з призначенням платежу: кінцевий розрахунок за електричну енергію у жовтні 2013 р. на підставі показників приладів обліку та діючих тарифів з урахуванням ПДВ 20%. Договір №44 від 01 жовтня 2004 р. на загальну суму 6 802 172,23 грн. з кінцевим терміном сплати 21.11.2013 р., №10100 від 05.12.2013 р. з призначенням платежу: кінцевий розрахунок за електричну енергію у листопаді 2013 р. на підставі показників приладів обліку та діючих тарифів з урахуванням ПДВ 20%. Договір №44 від 01 жовтня 2004 р. на загальну суму 7 868 446,51 грн. з кінцевим терміном сплати 16.12.2013 р. та рахунок №44/1а від 06.02.2014 р. з призначенням платежу: плата за електричну енергію у січні 2014 р. ПДВ 20%. Договір №44 від 01.10.04 на загальну суму 9 496 202,27 грн. з кінцевим терміном сплати 17.02.2014 р., які направлені на адресу відповідача про що свідчать копії переліків відправленої кореспонденції та фіскальних чеків, які наявні в матеріалах справи.

Як встановлено господарським судом, відповідач несвоєчасно здійснив оплату виставлених позивачем платіжних - вимог доручень, а саме:

за платіжною вимогою №7504 від 10.09.2013 р. строк сплати 20.09.2013р. відповідачем було здійснено наступні оплати: 27.09.2013 р. - в розмірі 400 000,00 грн., 30.09.2013 р. - в розмірі 200 000,00 грн., 22.10.2013 р. - в розмірі 693 167,42 грн.;

за платіжною вимогою№7996 від 03.10.2013 р. строк сплати 14.10.2013 р. сплачено 22.10.2013 р. - в розмірі 1 441 280,78 грн.;

за платіжною вимогою №9441 від 11.11.2013 р. строк сплати 21.11.2013 р. відповідачем здійснено наступні оплати: 25.11.2013 р.- в розмірі 1 000 000,00 грн., 28.11.2013 р. - в розмірі 802 172,23 грн., 03.12.2013 р.- в розмірі 500 000,00 грн., 04.12.2013 р. - в розмірі 200 000,00 грн., 05.12.2013 р. - в розмірі 150 000,00 грн., 06.12.2013 р. - в розмірі 100 000,00 грн., 09.12.2013 р. - в розмірі 100 000,00 грн., 10.12.2013 р. в розмірі 100 000,00 грн., 12.12.2013 р. - в розмірі 500 000,00 грн., 13.12.2013 р. - в розмірі 500 000,00 грн. , 16.12.2013 р.- в розмірі 1 000 000,00 грн., 17.12.2013 р. - в розмірі 1 000 000,00 грн., 18.12.2013 р. - в розмірі 850 000,00 грн.;

за платіжною-вимою дорученням №10100 від 05.12.2013 р. строк сплати 16.12.2013 р. відповідачем здійснено наступні оплати: 26.12.2013 р. - в розмірі 2 000 000,00 грн. , 27.12.2013 р. - в розмірі 1 000 000,00 грн., 30.12.2013 р. - в розмірі 4 868 446,51 грн.

за рахунком №44/1а від 06.02.2014 р. строк сплати 17.02.2014 р. відповідачем здійснено наступні оплати:14.02.2014 р. - в розмірі 2 000 000,00 грн., 18.02.2014 р. - в розмірі 1 000 000,00 грн. 19.02.2014 р. - в розмірі 4 000 000,00 грн., 20.02.2014 р. - в розмірі 2 496 202,27 грн.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів за поставлену електроенергію всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України виконав з простроченням.

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати товару, позивачем нараховано пеню в розмірі 89 120,30грн.

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.2.1. Договору, за недотримання термінів сплати рахунків або платіжних вимог-доручень за активну електроенергію (п.7 Додатку №4 Порядок розрахунків) та за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електроенергії (п.6 Додатка №6 Порядок розрахунків за надання послуг з компенсації перетікання електроенергії). Споживач сплачує Постачальникові електричної енергії пеню в розмірі 0,5 % від суми боргу простроченого платежу за кожний день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахування пені) по день фактичної оплати.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення пені за кожною платіжною вимогою окремо, враховуючи здійснення відповідачем часткових оплат, апеляційна інстанція вважає його арифметично вірним.

Одночасно, при прийнятті рішення, судом першої інстанції частково задоволено клопотання відповідача про зменшення пені та зменшено її розмір на 50 %.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Відповідно до приписів статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно з приписами пункту 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.13р. № 7-рп/2013. Як вбачається зі змісту судового рішення, суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення пені, на підставі розгляду усіх обставин справи та оцінки зібраних у справі доказів, встановив наявність тих виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення розміру неустойки.

При розгляді наданого клопотання, судом першої інстанції враховано обєктивні обставини, а саме порядок перерахування деяких субвенцій, визначений спільним протокольним рішенням, обовязок здійснення відповідачем постачання теплової енергії незалежно від будь-яких факторів, направлення господарської діяльності відповідача на забезпечення життєдіяльності міста. Враховано судом і ступінь виконання боржником зобов`язань за договором: повне погашення суми основного боргу, у тому числі за рахунок проведених попередніх оплат та незначний час прострочення строків виконання зобовязання.

Виходячи з того, що можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду, та враховуючи встановлені господарським судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для зменшення пені на 50% у визначеном судом першої інстанції розмірі, а саме: 44 510,15грн. та погоджується, що зменшення пені на 99,9 % є надмірним.

Одночасно, Позивач просив суд стягнути з Відповідача три відсотки річних у розмірі 20 566,21 грн.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, не приймаються доводи апеляційної скарги про неможливість стягнення заявлених позовних вимог в окремому позові, оскільки основний борг та нараховані на нього пеня, 3% річних та інфляційні втрати є пов'язаними між собою і одночасно подільними одна від одної вимогами. Тому норми матеріального права не позбавляють кредитора права заявляти вимоги про стягнення з боржника пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв'язку з простроченням виконання основного грошового зобов'язання окремо від вимоги про стягнення основної суми заборгованості.

Перевіривши розрахунок позивача, враховуючи підтвердження матеріалами справи того факту, що відповідач зобов'язання за договором №44 від 01.10.2004р. виконав з простроченням, апеляційна інстанція визнає правомірним та обґрунтованим стягнення з відповідача трьох відсотків річних у визначеному судом першої інстанції розмірі, у звязку з чим стягнення підлягають 3% річних у сумі 20 566,21грн.

Щодо позовних вимог в частині інфляційних втрат у розмірі 35 520,94грн., судова колегія погоджується з висновком господарського суду щодо відмови у їх задоволенні з огляду на наступне.

За приписами п.3.2 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Таким чином, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування інфляційних втрат у розмірі 32 520,94грн., колегія суддів вважає висновки суду щодо відмови у їх задоволенні з огляду на те, що період прострочення відповідачем сплати заборгованості за вказаними вище платіжними вимогами та рахунком складає менше місяця, у звязку з чим підстави для нарахування інфляційних втрат відсутні.

Посилання відповідача в апеляціній скарзі на відсутність його вини в частині несвоєчасного розрахунку за електроенергію з огляду на порядок перерахування грошових коштів, визначеного спільним протокольним рішенням не приймається колегією суддів з огляду на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 20 від 11.01.05р. затверджено " Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій". Цей Порядок визначає механізм перерахування субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, природного газу, послуг теплопостачання, водопостачання і водовідведення і т. і. (субвенція).

Розрахунки проводяться за згодою учасників на підставі актів звіряння або договорів, які визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг), і спільних протокольних рішень, підписаних усіма учасниками таких розрахунків (п. 7 порядку).

На виконання приписів вказаного порядку складено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №20/5099 від 14.10.13р.

Як вбачається зі змісту зазначеного спільного протокольного рішення, апелянт, Концерн «Міські теплові мережі» є одним з учасників (Сторона 6) в спільних розрахунках за рахунок коштів загального фонду державного бюджету у взаємовідносинах семи учасників, який отримує грошові кошти від Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс» (Сторона 5), яке перераховує відповідачу кошти за спожиту електричну енергію у сумі 3768583,19 грн., в т.ч. ПДВ 628097,20 грн. з таким записом у графі "призначення платежу": "Електроенергія за вересень місяць 2013 року "п" 3 768 583,19 грн. та "Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р. № 20".

В свою чергу, Відповідач (Сторона 6) перераховує позивачу (Стороні 7) кошти за спожиту електричну енергію у сумі 3768583,19 грн., в т.ч. ПДВ 628097,20 грн. з таким записом у графі "призначення платежу": "Електроенергія за серпень-вересень місяць 2013 року "п" 3 768 583,19 грн. та "Постанова Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005р. № 20".

Одночасно, відповідно до п. 5 Спільного протокольного рішення, усі учасники розрахунків не пізніше наступного дня після зарахування коштів на їх рахунок перераховують кошти наступному учаснику розрахунків.

У відповідності до положень ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Наразі, Концерном «Міські теплові мережі» не надано жодних доказів на підтвердження несвоєчасного отримання грошових коштів від Запорізького комунального підприємства міського електротранспорту «Запоріжелектротранс», оскільки в матеріалах справи наявне тільки платіжне доручення № 1757 від 16.10.2013р., яке свідчить про перерахування відповідачем на користь позивача платежу на загальну суму 3 768 583,19 грн.

При цьому, наявність спільних протокольних рішень не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін відповідно до Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора (позивача) права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України та ч. 1 ст. 230 ГК України.

Доказів зміни порядку розрахунків у звязку із укладанням спільних протокольних рішень сторонами не надано. Зокрема, зі змісту спільних протокольного рішення не вбачається волевиявлення обох сторін щодо внесення змін до Договору на рахунок порядку здійснення взаєморозрахунків між сторонами.

Також не приймаються доводи апеляційної скарги щодо притягнення відповідача до подвійної відповідальності у вигляді одночасного стягнення з останнього 3% річних та пені, оскільки, як вважає скаржник, сума процентів за користування чужими грошовими коштами за кожен день прострочення невиконання зобовязання за своєю правовою природою є також пенею, з огляду на наступне: відповідно до п.п. 6.1., 6.2. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобовязання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобовязанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені та 3% річних не суперечить ст. 61 Конституції України.

Одночасно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право вимоги про сплату 3% річних та інфляційних витрат є правовими наслідками прострочення боржником грошового зобовязання, у звязку з чим на дану вимогу не може бути поширений порядок встановлений главою 48 Цивільного кодексу України Виконання зобовязання, у тому числі передбачений ст. 530 цього Кодексу.

Також, термін виконання грошового зобовязання Відповідача встановлено умовами укладеного між сторонами Договору, а для застосування приписів ст. 625 ЦК України направлення окремої вимоги про сплату 3% річних та інфляційних витрат законодавець не вимагає.

Аналогічні положення також містяться в п. 1.8. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань.

Крім того, відповідачем під час розгляду справи вже надавались аналогічні заперечення у відзиві на позовну заяву та були розглянуті під час прийняття рішення з підставами у відмові яких погоджується суд апеляційної інстанції. Будь яких інших доводів або обставин для скасування рішення господарського суду апелянтом не наведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 03.06.2014р. у справі №908/1453/14 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Міські теплові мережі", м.Запоріжжя залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 03 червня 2014 р. у справі № 908/1453/14 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Радіонова О.О.

ОСОБА_3