КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа№ 910/29382/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Білецький Л.І.,

за участю представників сторін:

від позивача - Деркач С.С. (дов. №09/23/15-01 від 23.09.2015 року);

Мамаєнко О.Д. (дов. №б/н від 11.01.2016 року);

від відповідача1 - Лобачевський А.В. (дов. №б/н від 09.09.2015 року);

від відповідача2 - Бездух А.М. (дов. №б/н від 03.11.2015 року), (в режимі відеоконференції в Господарському суді Запорізької області);

від третьої особи - не з`явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року

у справі №910/29382/14 (головуючий суддя Балац С.В., судді Мудрий С.М., Турчин С.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод", м. Київ

до відповідача-1 публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", м. Київ

до відповідача-2 командитного товариства "Желєв С.С. і Компанія Комиш-Зорянського елеватора", Запорізька обл., с. Комиш-Зоря

третя особа, яка не заявляє самостійні вимог на предмет спору на стороні відповідачів приватне акціонерне товариство "Мелітопольський олійноекстракційний завод ", Запорізька обл., м. Мелітополь

про визнання недійсним договору поруки, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство "Київський маргариновий завод" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" та командитного товариства "Желєв С.С. і Компанія Комиш-Зорянського елеватора" про визнання недійсним договору поруки.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.02.2015 року у справі №910/29382/14, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.04.2015 року, позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 08.07.2015 року вказані вище судові акти скасовано, а дану справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

У вказаній постанові Банк зазначив, що судами не з'ясовувалося питання наявності або відсутності між сторонами інших договірних зобов'язань, які б передбачали необхідність подання до банку відповідних документів, незважаючи на те, що про відсутність між сторонами будь-яких інших, ніж договір поруки, правовідносин, які б зобов'язували позивача подавати банку відповідну фінансову документацію, неодноразово вказував у своїх поясненнях банк.

Крім того, висновок про відсутність в долучених до матеріалів справи листах товариства №125 від 14.02.2013 року, №703 від 15.08.2013 року, №866 від 25.10.2012 року, №56 від 25.01.2013 року, №305 від 02.04.2013 року, №568 від 01.07.2013 року, №810/1 від 10.10.2013 року, №811/1 від 10.10.2013 року та №811/2 від 10.10.2013 року посилань на те, що наявна в таких листах інформація стосовно фінансових результатів діяльності товариства та укладених ним договорів з іншими контрагентами подається банку саме на виконання договору поруки зроблений господарськими судами попередніх інстанцій без дослідження змісту відповідних запитів банку, реквізити яких зазначені у цих листах.

Статтею 111-12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю повноважень Голови правління ОСОБА_7 на вчинення від імені позивача оспорюваного правочину. Також, місцевий суд послався на те, що оскаржуваний договір поруки не є значним правочином в розумінні Закону України «Про акціонерні товариства», тому на його укладання не було потрібно прийняття загальними зборами акціонерів рішення про надання згоди на укладання Договору поруки.

Не погодившись із вказаним рішенням, публічне акціонерне товариство "Київський маргариновий завод" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14, та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 року у справі № 910/29382/14 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі № 910/29382/14 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Рудченко С.Г., Чорногуз М.Г.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року, у зв'язку із перебуванням судді Рудченко С.Г. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий по справі суддя - Агрикова О.В., судді: Жук Г.А., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року прийнято апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року по справі №910/29382/14 прийнято до провадження у визначеному складі суддів.

21.01.2016 року відповідач1 подав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив залишити апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

01.02.2016 року представник третьої особи подав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу в якому підтримує рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Також, 01.02.2016 року відповідач2 подав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу де просив залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

11.02.2016 року, представник командитного товариства "Желєв С.С. і Компанія Комиш-Зорянського елеватора" подав клопотання про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому він просить доручити проведення судового засідання Господарському суду Запорізької області.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 року клопотання командитного товариства "Желєв С.С. і Компанія Комиш-Зорянського елеватора" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Суд ухвалив проведення судового засідання по справі № 910/29382/14 призначити на 24.02.2016 року. Розгляд справи відбудеться в режимі відеоконференції.

В судове засідання, призначене на 24.02.2016 року, з'явились представники позивача, відповідача1, відповідача2, надали усні пояснення по суті спору, відповіли на запитання суду. Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, представники відповідачів заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Сторони не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника третьої особи.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що третя особа була належним чином повідомлена про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника третьої особи.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, 16.08.2012 року між відповідачем 1 та публічним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод", з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання банківських послуг від 16.08.2012 року №CR 12-143/200-4, укладеним між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк", та приватним акціонерним товариством "Мелітопольський олійноекстракційний завод", було укладено договір поруки №SR 12-157/200 (т.1, а.с. 14-24).

Відповідно до п. 3 Договору поруки в силу поруки, створеної відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається перед банком за виконання Клієнтом боргових зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком за порушення (невиконання та/або неналежне виконання) боргових зобов'язань клієнтом. Порукою забезпечується виконання зобов'язань у повному обсязі. Порука та солідарний обов'язок поручителя перед банком виникають з моменту укладення договору поруки та є чинними протягом всього строку (терміну) дії боргових зобов'язань.

Пунктом 14 Договору поруки визначено, що поручитель зобов'язаний забезпечити належне виконання боржником зобов'язань як шляхом впливу на Клієнта, так і шляхом виконання боргових зобов'язань згідно договору поруки.

Крім того, у пункті 21 Договору поруки його сторонами визначені наступні істотні умови поруки: Договір про надання банківських послуг від 16.08.2012 року №CR 12-143/200-4, укладений Банком та Клієнтом; Клієнт: приватне акціонерне товариство "Мелітопольський олійноекстракційний завод", ідентифікаційний код 00373830, місцезнаходження: 72312, Запорізька область, місто Мелітополь, вулиця Фрунзе, будинок 31; Генеральний ліміт: 95.000.000,00 грн. (або еквівалент цієї суми в доларах США); Генеральний строк: до 30.08.2015, включно.

Відповідно до пункту 10 Договору поруки «Попередні умови», попередні умови вважатимуться виконаними, якщо документи, що підтверджують повноваження/особу Поручителя було отримано Банком, зокрема, засвідчені Поручителем або нотаріально копії документів, що підтверджують дотримання Поручителем порядку укладання (ухвалення, затвердження, погодження) Договору поруки та/або інших правочинів, посилання на які містяться у Договорі поруки та стороною яких є Поручитель, за обставин, що поручитель є юридична особа.

Обґрунтовуючи підстави позову, викладену у заяві про зміну підстав позову (а.с. 117, т.4), позивач посилається на те, що спірний договір з боку позивача був підписаний особою - виконуючим обов'язки головою правління ОСОБА_8, з перевищенням повноважень, оскільки відсутнє рішення (погодження) загальних зборів акціонерів позивача.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виконуючий обов'язки Голови правління ОСОБА_7 мав повноваження (необхідний обсяг цивільної дієздатності) на вчинення від імені позивача оспорюваного правочину.

Місцевий суд зазначив, що спірний договір поруки не є значним правочином в розумінні Закону України «Про акціонерні товариства», він не передбачає відчуження майна, робіт, послуг поручителя, а відтак на його укладення не було потрібне прийняття загальними зборами акціонерів рішення про надання згоди на укладання вказаного договору поруки.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується, вважає його необгрунтованим та безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається із матеріалів справи, Договір від імені Товариства підписаний виконуючим обов'язки Голови правління ОСОБА_7.

З документів, наданих банком до матеріалів справи 12.10.2015 року (а.с. 96, т.4) вбачається, що в підтвердження наявності погодження спірного договору поруки, як то передбачено п.10 самого договору, банком надано суду, зокрема, Протокол №8 Засідання наглядової ради ПАТ "Київський маргариновий завод" від 16.08.2012 року про затвердження Договору поруки №SR 12-157/200 від 16.08.2012 року за зобов'язанням ПрАТ "Мелітопольський олійноекстракційний завод", укладений між публічним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод" і «ОТП Банк» на суму, що перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності.

Зі змісту вказаного Протоколу вбачається, що Наглядова Рада ПАТ "Київський маргариновий завод" постановила у відповідності з п. 9.6.26 і п. 13.3 Статуту ПАТ "Київський маргариновий завод", а також згідно з Протоколом №1 чергових Загальних зборів ПАТ "Київський маргариновий завод" від 26.04.2012 року затвердити Договір поруки №SR 12-157/200 від 16.08.2012 року за зобов'язанням ПрАТ "Мелітопольський олійноекстракційний завод", укладений між публічним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод" і «ОТП Банк».

Однак, вищезазначений Протокол №8 Засідання наглядової ради ПАТ "Київський маргариновий завод" від 16.08.2012 року не може бути взятий судом до уваги в якості належного доказу затвердження/погодження договору поруки, оскільки у відповідності до вимог Статуту до повноважень Наглядової ради публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" не віднесено затвердження/погодження договорів, що перевищує 25% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності. Умовами Статуту затвердження значного правочину віднесено до виключної компетенції загальних зборів товариства.

Так, у відповідності до п.9.6.26 Статуту до виключної компетенції Загальних зборів належить прийняття рішення щодо вчинення Товариством значного правочину.

Значним правочином відповідно до п. 13.1 Статуту є будь-які правочини, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. Пунктом 13.3 Статуту визначено якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, визначеного у п.п.13.1 цього Статуту, перевищує 25% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства, рішення про вчинення такого правочину приймається Загальними зборами за поданням Наглядової ради.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, відповідного рішення Загальних зборів ПАТ Київський маргариновий завод" від 16.08.2012 року про затвердження Договору поруки №SR 12-157/200 від 16.08.2012 року не проводилось, рішення про затвердження спірного договору не приймалось.

Згідно з п.13.6 Статуту, що кореспондується з ч.3 ст.70 Закону України «Про акціонерні товариства», якщо на дату проведення загальних зборів неможливо визначити, які значні правочини вчинятимуться акціонерним товариством у ході поточної господарської діяльності, загальні збори можуть прийняти рішення про попереднє схвалення значних правочинів, які можуть вчинятися товариством протягом не більш як одного року з дати прийняття такого рішення, із зазначенням характеру правочинів та їх граничної сукупної вартості. Колегія суддів бере до уваги і той факт, що черговими Загальними зборами ПАТ Київський маргариновий завод" згідно з Протоколом №1від 26.04.2012 року не було попереднього схвалення саме Договору поруки.

Одночасно, пунктом 11.12.2 Статуту визначено, що до компетенції Правління належать всі питання діяльності товариства, крім тих, що віднесені до виключної компетенції Загальних зборів.

Зокрема, п.п. 11.12.20 до компетенції правління віднесено підписання довіреностей, договорів та інших документів від імені товариства, рішення про укладення (видачу) яких прийнято уповноваженим органом товариства в межах його компетенції відповідно до положень Статуту.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що не маючи рішення загальних зборів акціонерів щодо надання права на укладання договору поруки, правління як виконавчий орган товариства, в особі його голови, не мало повноважень на підписання оспорюваного договору поруки.

Отже, під час підписання договору поруки ОСОБА_7 діяв з перевищенням наданих йому повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

У відповідності до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 159 Цивільного кодексу України питання, віднесені законом до виключної компетенції загальних зборів акціонерів, не можуть бути передані ними для вирішення іншим органам товариства.

До виключної компетенції загальних зборів належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (п. 22 ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства").

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Аналіз норми ст. 241 Цивільного кодексу України у взаємозв'язку з нормами ст.ст. 92, 203, 159 цього Кодексу та ст. 207 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що цивільна дієздатність юридичної особи реалізується через її органи, які формують і виражають її волю зовні, але при цьому діють відповідно до установчих документів та закону, зокрема, Закону України "Про акціонерні товариства", і положення ст. 241 Цивільного кодексу України застосовується в усіх випадках, коли є підтвердження вчинення дії на виконання правочину особою, в інтересах якої його укладено, але за умови, що представник (особа, яка виступає від її імені юридичної особи) мала повноваження на вчинення правочину, але вчинила його з перевищенням обсягу права на здійснення правочину, який встановлено особою, яку він представляє, діючи при цьому в межах закону. Тобто, це правило не може поширюватись на випадки, коли правочин вчинено особою не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені, зокрема, Законом України "Про акціонерні товариства", що передбачає особливий порядок вчинення такого виду правочину. Тому не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо відсутнє необхідне рішення вищого органу акціонерного товариства, до виключної компетенції якого віднесене вирішення цього питання, і в такому випадку правочин є недійсним, оскільки вчинений з порушенням встановленої законом процедури.

Враховуючи особливості вчинення значного правочину, встановлені у ст. 70 Закону України "Про акціонерні товариства", норми якого є спеціальними щодо норм ст.ст. 203, 241 Цивільного кодексу України, які встановлюють загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а також порядок схвалення будь-якого правочину, вчиненого особою з перевищенням повноважень, колегія суддів доходить висновку, що для збереження чинності значного правочину, що був укладений з порушенням вимог Закону України "Про акціонерні товариства", і, відповідно для поширення на юридичну особу, від імені якої вчинено правочин, усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з моменту його вчинення відповідно до ст. 241 ЦК України, необхідно в подальшому схвалення цього правочину безпосереднього загальними зборами акціонерного товариства, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією цього органу. Отже, акціонерне товариство набуває цивільних прав та обов'язків за такими правочинами тільки у разі їх схвалення загальними зборами акціонерів.

Відповідно до пункту 22 частини другої статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" до виключної компетенції загальних зборів акціонерного товариства належить прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства. Тому вчинення значного правочину виконавчим органом товариства за відсутності такого рішення є підставою для визнання його недійсним, якщо правочин не було схвалено в подальшому загальними зборами акціонерного товариства (стаття 241 Цивільного кодексу України). (п.3.5. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними ).

Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір поруки не є значним правочином в розумінні чинного законодавства України, оскільки не передбачає розпорядження майном. Колегія суддів не погоджується з даним висновком з наступних підстав.

Так дійсно, порука є способом забезпечення виконання зобов'язання та одночасно і зобов'язанням по відчуженню майна. Причому обов'язок поручителя полягає не лише у виконанні обов'язку замість боржника, а й у відшкодуванні збитків, завданих невиконанням обов'язку боржником.

Поручитель, укладаючи договір поруки, розуміє, що у випадку невиконання боржником зобов'язання, саме йому доведеться виконувати зобов'язання в повному обсязі за рахунок свого майна (шляхом передачі чи відчуження кредитору). Порука є угодою з відкладальною обставиною. Договір поруки є дією, спрямованою на настання, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків поручителя. Невиконання зобов'язання боржником, породжує виникнення зобов'язання поручителя його виконати за рахунок свого майна, незважаючи на правовий режим належного йому майна. Тобто, договір поруки передбачає відчуження майна поручителя у разі невиконання зобов'язання боржником за основним договором, що дає можливість віднести його до значного правочину в розумінні Закону України "Про акціонерні товариства".

Відповідно до фінансової річної звітності ПАТ «Київський маргариновий завод» за 2011 рік станом на 31.12.2011 року, вартість активів позивача становить 294 млн. грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний договір поруки є значним правочином, оскільки ринкова вартість послуг, що є предметом такого договору поруки, перевищує 73,5 млн. грн. і складає 95 млн. грн., тобто більше 25% вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності позивача.

Крім того, спірний договір поруки передбачає настання негативних наслідків для ПАТ «Київський маргариновий завод» у вигляді примусового відчуження майна та стягнення коштів з його рахунків у разі не виконання або неналежного виконання зобов'язань ПрАТ «Мелітопольський олійноекстраційний завод», та потребує прийняття загальними зборами акціонерів рішення про надання згоди на укладання вказаного договору поруки (п.20 Договору), що свідчить про те, що спірний договір поруки є значним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 18.11.2015 року у справі №922/796/15, від 16.02.2016 року у справі №918/845/15.

Також, колегія суддів зазначає, що відповідачем1 не доведено факт наявності довіреності від 10.08.2012 року №4968 (т. 4, а.с. 54), виданої на ім'я ОСОБА_7 в порядку ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

Колегією суддів не приймаються посилання відповідача1 на листи товариства №125 від 14.02.2013 року, №703 від 15.08.2013 року, №866 від 25.10.2012 року, №56 від 25.01.2013 року, №305 від 02.04.2013 року, №568 від 01.07.2013 року, №810/1 від 10.10.2013 року, №811/1 від 10.10.2013 року та №811/2 від 10.10.2013 року в якості підтвердження наступного схвалення спірного договору поруки, оскільки, як вже зазначалось вище, доказами схвалення правочину у даному випадку є його схвалення в подальшому загальними зборами товариства.

Враховуючи викладене, оскільки Договір поруки було укладено зі сторони позивача неуповноваженою особою, та за відсутності його наступного схвалення, вказаний договір згідно ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України є недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч. 2 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Зважаючи на вищевикладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" з підстав, викладених в ній, підлягає задоволенню, а рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 - задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 скасувати.

3. Резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року у справі №910/29382/14 викласти в наступній редакції:

«1. Позов Публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір поруки №SR12-157/200 від 16.08.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Київський маргариновий завод" (03039, м. Київ, просп. Науки, 3; ідентифікаційний код 00333581) та Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; ідентифікаційний код 21685166).

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; ідентифікаційний код 21685166) на користь Публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (03039, м. Київ, просп. Науки, 3; ідентифікаційний код 00333581) судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. Видати наказ.».

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 43; ідентифікаційний код 21685166) на користь Публічного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (03039, м. Київ, просп. Науки, 3; ідентифікаційний код 00333581) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 1 339,80 (одна тисяча триста тридцять дев'ять гривень) грн. 80 коп.

5. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

6. Справу №910/29382/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз