ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 березня 2016 р. Справа № 902/1553/15

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Банаська О.О., суддів Білоуса В.В., Говор Н.Д. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, м.Тульчин, Вінницька область

до: Фізичної особи підприємця ОСОБА_2, с.Хмарівка, Бершадський район, Вінницька область

про розірвання договору про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. та стягнення 70 000,00 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, паспорт серії НОМЕР_3 виданий Тульчинським РВ УМВС України у Вінницькій області 28.02.2001 р.

відповідач: не з'явився.

ВСТАНОВИВ :

Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 подано позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання надати щоквартальний звіт за підсумками спільної діяльності та розподілу прибутку за другий, третій, четвертий квартали 2013 року та перший, другий, третій, четвертий квартал 2014 року згідно з договором про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р.

Ухвалою суду від 30.11.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/1553/15 та призначено до розгляду на 17.12.2015 р.

Ухвалою суду від 17.12.2015 р. розгляд справи відкладено до 20.01.2016 р. у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача та неподання сторонами всіх витребуваних доказів необхідних для розгляду справи по суті.

14.01.2016 р. від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог.

В судовому засіданні 20.01.2016 р. судом заява позивача про зміну позовних вимог відповідно до якої останній просить розірвати договір про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та стягнути з ФОП ОСОБА_2 збитки в сумі - 50 000 грн, штраф в сумі - 20 000 грн та судові витрати прийнята до розгляду, в зв'язку з чим, ухвалою суду від 20.01.2016 р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів, накладено штраф на відповідача в розмірі 200,00 грн за невиконання вимог ухвал суду та відкладено розгляд справи до 04.02.2016 р. з метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу.

Ухвалою суду від 04.02.2016 р. відкладено розгляд справи до 11.02.2016 р. з огляду на неявку відповідача, неподання ним витребуваних документів та з метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу.

На підставі заяви судді розпорядженням в.о. керівника апарату Господарського суду Вінницької області від 11.01.2016 р. згідно з протоколом автоматичного визначення для розгляду справи № 902/1325/15 створено колегію у складі трьох суддів: головуючого судді Банаська О.О., суддів Білоуса В.В., Говор Н.Д., яка ухвалою від 12.02.2016 р. прийняла справу до провадження та призначила судове засідання на 03.03.2016 р.

Відповідач в судове засідання 03.03.2016 р. не з'явився, витребуваних доказів не подав, причин неявки та неподання витребуваних доказів не повідомив, хоча про час та день розгляду справи його було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 12.02.2016 р. отримання якої останнім підтверджується наявним у справі рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 755.

При цьому суд зазначає, що ухвала суду від 12.02.2016 р. надсилалась рекомендованим листом за адресою місцезнаходження відповідача, що є ідентичною тій яка міститься в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (витяг № 21477664 від 30.11.2015 р.).

Враховуючи наведене суд приймає до уваги такі положення законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Виходячи з вимог ч.2 ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Варто зазначити, що відповідно до ч.1 ст.64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

В абзаці 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що за змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

При неявці відповідача в судове засідання суд враховує, що відповідно до ч.3 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" обов'язок щодо внесення змін про фізичну особу-підприємця, які містяться в Єдиному державному реєстрі, з поміж іншого і стосовно місцезнаходження, покладається на останню.

Крім того суд звертає увагу на п.4 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 02.06.2006 р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007 р. № 01-8/123 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році" в яких наголошується, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 2.6.15 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28 (з подальшими змінами) на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправлення, підпис працівника, який її здійснив, та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.

Як наголошується в п.19 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" дана відмітка, за умови, що її оформлено відповідно до наведених вимог названої Інструкції, є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам та іншим учасникам судового процесу.

На першому примірнику ухвали, яка наявна в справі, є штамп суду з відміткою про відправку документа. Дана відмітка оформлена відповідно до вимог Інструкції з діловодства в господарських судах України наведених вище, а тому суд дійшов висновку, що вона є підтвердженням належного надсилання копії процесуального документа сторонам.

Крім того, про дату, час та місце судового засідання відповідач 12.02.2016 р. був повідомлений телефонограмою.

Про поінформованість відповідача щодо наявності в провадженні Господарського суду Вінницької області даної справи свідчить отримання ним ухвал суду від 30.11.2015 р., від 17.12.2015 р., від 20.01.2016 р., від 04.02.2016 р. та подання останнім заяв, клопотань до суду засобами електронного зв'язку.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Як вбачається із змісту позовної заяви із врахуванням поданої заяви про зміну предмету позову позов про розірвання договору про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 та стягнення з ФОП ОСОБА_2 збитків в сумі - 50 000 грн, штрафу в сумі - 20 000 грн обгрунтовано порушенням відповідачем зобов'язань визначених пунктами 4.1, 5.2, 8.3 цього договору, а саме щодо надання щоквартально фінансових звітів про порядок використання коштів та розподілу прибутку, відкриття окремого розрахункового рахунку в банківській установі тощо (а.с.3-4, 47-50, т.1).

В якості нормативного обгрунтування заявленого позову позивач зазначив положення ст.ст.610, 611, 1131 ЦК України, ст.ст.217, 224 ГК України.

Від відповідача не надійшло жодних заперечень чи відзиву на позовну заяву.

При цьому суд зауважує, що 19.01.2016 р. відповідачем подано заяву про відкладення розгляду справи в якій останній, крім іншого, посилається на підробку позивачем договору.

Разом з тим відповідно до довідки суду від 19.01.2016 р. дане електронне повідомлення не містить електронного цифрового підпису, а тому у відповідності до п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, не є офіційним з огляду на що не приймається судом до розгляду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

08.03.2013 р. між Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 (Сторона 1) та Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2 (Сторона 2) було укладено договір про спільну діяльність № 1001 згідно з п.1.1 якого сторони домовилися про організацію спільної дільності в сфері пакування та реалізації готової продукції шляхом об'єднання майна, коштів та зусиль спільно діяти для досягнення взаємовигідних господарських і комерційних цілей, отримання доходу, зокрема: обсмаження та пакування насіння, горішків, арахісу, насіння гарбузове, фісташки; пакування подарунків; крупи; цукора; сипучих продуктів, яке підлягає виконанню за адресою: вул.Гонти, 94, м.Вінниця (а.с.17-20, т.1).

Згідно з п.3.1 Договору Сторона 1 зобов'язується у термін протягом 2 днів з моменту підписання цього договору внести грошовий внесок для здійснення спільної діяльності, шляхом передачі коштів готівкою, Стороні 2 згідно акту прийому-передачі коштів.

В свою чергу Сторона 2 зобов'язується після підписання цього Договору негайно приступити до здійснення комерційних проектів, профінансованих Стороною 1; організувати ведення виробництва та реалізацію готової продукції виготовленої за цим договором; вжити заходів щодо найму відповідного персоналу для виконання робіт за цим Договором; щоквартально надавати Стороні 1 фінансові звіти про порядок використання коштів і письмово надсилати їх на адресу Сторони 1 рекомендованим листом, а також надавати письмові звіти за підсумок спільної діяльності за кожен рік спільної діяльності; вести облік спільного майна та коштів сторін по цьому договору лише у формах бухгалтерського обліку, затверджених Кабінетом Міністрів України відповідно до чинного законодавства, які мають бути узгоджені також зі Стороною 1. При цьому Сторона 2 несе повну матеріальну відповідальність за збереження майна, яке експлуатується по договору (п.4.1 Договору).

Згідно з п.5.2 Договору Сторона 2 є повноважним представником Сторони 1, керує всією спільною діяльністю та виконує всі необхідні юридичні дії та акти для досягнення поставленої за договором мети, відкриває окремий розрахунковий рахунок у банківській установі, веде окремий податковий та бухгалтерський облік спільної діяльності.

Згідно з пунктами 6.1, 6.2, 6.3 Договору внесками Сторін вважається все те, що кожна Сторона внесла у спільну діяльність, в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. При цьому внесок Сторони 1 складається із грошових коштів у розмірі 50 000,00 грн і становить 30 % у спільній діяльності, а внесок Сторони 2 - особиста трудова участь та обладнання загальною вартістю 116 650,00 грн, що складає 70 % у спільній діяльності.

Згідно з п.8.3 Договору підбиття підсумків спільної діяльності та розподіл прибутку між Сторонами здійснюється на підставі окремого звіту, який складає Сторона 2 щокварталу. Звіт повинен бути переданий Стороні 1 не пізніше 5 днів після закінчення звітного періоду.

Із матеріалів справи слідує, що Сторона 1 передала Стороні 2 на виконання умов Договору від 08.03.2013 р. № 1001 грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн, що підтверджується актом прийому-передачі грошових коштів від 08.03.2013 р., який скріплено підписами та печатками сторін (а.с.21, т.1).

Судом встановлено, що позивач після укладення Договору та передачі грошових коштів відповідачу неодноразово звертався до останнього з претензіями (від 24.07.2014 р. № 9, від 25.07.2014 р. № 10, від 20.03.2015 р.) про сплату штрафних санкцій за невиконання зобов'язань за договором та надання звітних і облікових документів обов'язок подання яких покладався на Сторону 2 (а.с.22-23, 55-61, т.1).

11.01.2016 р. на адресу відповідача позивачем було надіслано акт звірки взаєморозрахунків за період з 08.03.2013 р. по 11.01.2016 р. (а.с.82-84, т.1).

За твердженням позивача відповіді на заявлені претензії зі сторони відповідача не надійшло, як і не було надано останнім щоквартальних звітів та не підписано надісланий акт звірки.

Виходячи із змісту довідки про наявні поточні рахунки в банківських установах та виписки ПАТ КБ "Правекс Банк" за особовим рахунком № НОМЕР_4, який належить позивачу за період з 08.03.2013 р. по 16.12.2015 р. останньому за вказаний період не надходили грошові кошти від відповідача (а.с.36, 62-81, т.1).

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст Договору про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 77 "Спільна діяльність" Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ст.1132 ЦК України).

При цьому вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки (ч.1 ст.1133 ЦК України).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників.

Виходячи із наведеного суд приходить до висновку про те, що учасник простого товариства наділений правом відмовитися в односторонньому порядку від договору.

Вказане право учасника зафіксовано також в п.10.3 Договору відповідно до якого, Сторони залишають за собою право розірвання цього Договору у будь-який час - у цьому разі кожна зі Сторін зобов'язана повідомити другу Сторону не пізніше ніж за 5 днів до його розірвання. Взаємовідносини Сторін припиняються шляхом складання окремої угоди або акта про припинення дії цього Договору.

Водночас матеріали справи не містять доказів такої відмови від будь-якої із сторін, складання відповідної окремої угоди чи акта.

Зміст надісланих позивачем на адресу відповідача претензій переконливо свідчить, що останні не містять вказівки на відмову від Договору, а стосуються виключно невиконання зобов'язань Стороною 2 та вимоги сплатити штрафні санкції за допущені порушення і надати звітну документацію.

З огляду на вказане при розгляді спору в частині вимоги про розірвання договору застосуванню підлягають норми ЦК України, які регулюють загальні положення про зобов'язання.

Так, згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно ч.ч.1-4 ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що намір змінити або розірвати договір може бути реалізований за погодженням з іншою стороною. У випадках коли сторони не досягли домовленості щодо зміни або розірвання договору, а одностороння зміна/розірвання договору не допускається, заінтересована сторона має право звернутися до суду із відповідним позовом.

Слід вказати, що навіть недотримання стороною зазначеного порядку при наявності встановлених законом або договором матеріально-правових підстав для розірвання договору не може бути підставою для відмови у захисті судом порушеного цивільного права, оскільки інше суперечило б приписам статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, та статті 16 Цивільного кодексу України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, про припинення правовідношення.

Вказана позиція знайшла своє відображення в п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 13.08.2008 р. № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року".

Частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

"Істотність порушення договору" є загальною підставою, яка може бути встановлена лише шляхом оцінки "істотності" у порушенні договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ГПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Указане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18.09.2013 р. у справі № 6-75цс13.

Враховуючи приписи ст.651 ЦК України факт істотного порушення умов договору повинен бути доведений стороною, яка посилається на істотність порушення.

Як вказувалось судом вище умовами Договору про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. сторонами було обумовлено взаємні права та обов'язки щодо виконання зобов'язань за договором.

При цьому на відповідача, з поміж іншого, покладався обов'язок організації ведення виробництва та реалізації готової продукції виготовленої за цим договором; щоквартального надання Стороні 1 фінансових звітів про порядок використання коштів, а також надання письмових звітів за підсумок спільної діяльності за кожен рік спільної діяльності; відкриття окремого розрахункового рахунку у банківській установі; ведення окремого податкового та бухгалтерського обліку спільної діяльності тощо.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним процесуальним нормам відповідачем не подано жодного доказу в спростування доводів позивача щодо неналежного виконання ним зобов'язань за Договором про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р., в т.ч. щодо подання звітів, відкриття окремого розрахункового рахунку, організації ведення виробництва та реалізації готової продукції тощо.

Оскільки предметом укладеного між Сторонами Договору являється досягнення взаємовигідних господарських та комерційних цілей в зв'язку із спільною діяльністю, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань у повному обсязі позбавило позивача отримати результат на який він очікував при укладенні договору, позаяк після належного виконання своїх зобов'язань за вказаним Договором по внесенню 50 000,00 грн для здійснення спільної діяльності позивач мав законні та обгрунтовані на Договорі очікування сподіватись на таке ж добросовісне виконання своїх зобов'язань іншим учасником, яке мало б трансформуватись в отримання прибутку, який би розподілявся між сторонами у відповідності до розділу 8 Договору.

Натомість, як вказувалось раніше, матеріали справи не містять будь-яких доказів виконання Договору зі сторони відповідача.

Оцінюючи встановлені обставини суд приходить до висновку про те, що невиконання відповідачем зобов'язань свідчить про наявність факту істотного порушення договору зі сторони відповідача, який призвів до того, що позивачем не отримано того результату, на який він розраховував при укладенні договору (тобто значною мірою позбавився очікуваного, позаяк здійснивши внесок грошових коштів в спільну діяльність в березні 2013 року позивачем не отримано жодної інформації про результати спільної діяльності від відповідача на протязі більше ніж 2,5 років та не отримано будь-якого економічного ефекту від результатів спільної діяльності), що на думку суду, з урахуванням економічного стану та інфляційних процесів в державі за вказаний період свідчить про наявність у позивача упущеної вигоди та наявності істотної різниці між тим, на що мав право розраховувати позивач, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він зміг отримати.

З урахуванням наведеного суд вважає підставними та правомірними позовні вимоги позивача у частині розірвання договору Договору про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р.

Згідно з ч.ч.4, 5 ст.653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін (ч.2 ст.1141 ЦК України).

За умовами п.п.10.4, 10.5 Договору у разі розірвання Договору Сторона 2 повертає Стороні 1 внесок у розмірі 50 000,00 грн незалежно від наявності прибутку, наявності чи відсутності звіту про спільну діяльність.

З огляду на законодавче врегулювання повернення внесків учасників простого товариства в разі припинення договору, суд приходить до висновку про помилковість визначення позивачем правової природи вказаних коштів, які визначені ним в якості збитків, оскільки вказана вимога підлягає розгляду з урахуванням змісту позовних вимог не в контексті приписів ст.22 ЦК України, а з урахуванням приписів ч.4 ст.653, ч.2 ст.1141 ЦК України.

Допущена позивачем помилка не свідчить про необгрунтованість та безпідставність заявленого позову в цій частині, а тому враховуючи вказані приписи законодавства та умови Договору суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 50 000,00 грн.

З приводу надання власної правової кваліфікації спірним правовідносинам в цій частині позовних вимог судом враховано п.3.12 постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 26.12.2011 р. за № 18 згідно якого господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Також, судом розглянуто вимогу позивача про стягнення з позивача 20 000,00 грн штрафу, в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Частиною 2 ст.193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 ст. 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У п.3 ч.1 ст.611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 11.1 Договору визначено, що у випадку порушення Стороною 2 умов Договору передбачених пунктом 4.1, а саме ненадання Стороні 1 фінансових звітів про використання спільного майна та коштів Сторона 2 зобов'язується сплатити Стороні 1 штраф у розмірі 20 000,00 грн.

Таким чином, заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача штрафу є правомірним, оскільки відповідає умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язань в частині щоквартального подання звітів позивачу при тому, що останній тричі звертався до останнього з відповідними претензіями.

За таких обставин суд дійшов висновку про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 20 000,00 грн.

Враховуючи наведене позов підлягає повному задоволенню, а витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

Приймаючи рішення у справі суд приймає до уваги те, що матеріали справи не містять клопотань відповідача про призначення судових експертиз з приводу встановлення достовірності підписів та печаток сторін договорі про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р., а останній на момент розгляду даної справи не визнаний недійсним, що з огляду на приписи ст.204 ЦК України свідчить про його правомірність.

Також суд зауважує, що за визначених процесуальним законом обставин, у відповідача є право ініціювати перегляд даного судового рішення у даній справі за нововиявленими обставинами.

03.03.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Розірвати договір про спільну діяльність № 1001 від 08.03.2013 р. укладений між Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 та Фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2.

3. Стягнути з Фізичної - особи підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) на користь Фізичної - особи підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_2) - 50 000 грн 00 коп. - грошових коштів, 20 000 грн 00 коп. - штрафу, 2 596 грн 00 коп. - відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 09 березня 2016 р.

Головуючий суддя О.О. Банасько

Судді В.В. Білоус

Н.Д. Говор

віддрук. 2 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - АДРЕСА_1.