РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/993/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглєр»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Навігатор», Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві

про визнання права власності та зобов'язання вчинити дії

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Гончаров О.М. - представник, довіреність б/н від 04.01.2016 р.; Шерстюк В.І. - представник, довіреність б/н від 04.01.2016 р.;

Шерстюк В.І. - представник, дов. б/н від 04.01.16 р.;

Від відповідача: Жаріков І.С. - директор, наказ № 01/12/2013 від 31.12.13 р.;

Від третьої особи 1: Верхолаз О.М. - представник, довіреність №4 від 17.12.2015 р.;

Від третьої особи 2: Верес В.В. - представник, довіреність б/н від 29.02.2016 р.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглєр» про стягнення з відповідача 996 116,00 грн. помилково перерахованих коштів та зобов'язання Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції надати дозвіл на повернення з розрахункового рахунку відповідача зазначених помилково одержаних коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що отримавши рахунок-фактуру від ТОВ «Сітронікс» бухгалтер позивача згідно виставленого рахунку внаслідок технічної помилки здійснив в системі Клієнт-банк помилкове перерахування грошових коштів в сумі 996 116,00 грн. згідно платіжного доручення №103 від 25.12.2015 на рахунок ТОВ «Енглєр». Отже, оскільки вказані грошові кошти є набуті відповідачем без належної правової підстави, перерахована сума підлягає поверненню позивачеві, що відповідач не взмозі здійснити внаслідок накладення арешту на майно відповідача постановою Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/993/16, за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Навігатор» та справу призначено до розгляду на 16.02.2016 р..

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2016 р. залучено до участі у справі за клопотанням представника позивача, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві та відкладено розгляд справи на 01.03.2016 р.

У судове засідання 16.02.2016 р. з'явились уповноважені представники позивача та третьої особи 1.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 16.02.2016 р. не з'явився.

Копія ухвали суду від 25.01.2016 р., яка направлялась відповідачу на адресу, зазначену позивачем у позовній заяві, а саме: 03039, м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 119, літ. А, оф.2, на час проведення судового засідання 16.02.16 р. не повернулась на адресу Господарського суду м. Києва.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №220, в якому зазначено, що станом на 16.02.2016 р. поштове повідомлення повернулось за зворотною адресою «із закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручено.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (надалі - Постанова №18) Вищим господарським судом України роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1. Постанови №18 суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи судом.

У судове засідання 01.03.2016 р. з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло ряд документів, а саме: заява від 02.02.2016 р. про долучення до матеріалів справи документів; заява від 11.02.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи; заява від 15.02.2016 р. про відсутність спору в інших судових органах. Зазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява №1/10-02 від 10.02.2016 р. про визнання позовних вимог, з якої вбачається, що позовні вимоги в розмірі 996 116,00 грн. Товариство з обмеженою відповідальністю «Енглєр» вважає обґрунтованими та визнає в повному обсязі. Зазначена заява долучена судом до матеріалів справи.

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Навігатор» надійшло письмове пояснення від 15.02.2016 р. з додатками, відповідно до якого, ТОВ «Навігатор» проти задоволення позовних вимог не заперечує. Письмові пояснення з додатками долучені судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 16.02.2016 р. від Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві до початку судового засідання 16.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва надійшло клопотання №661/6 від 15.02.2016 р. про відкладення розгляду справи. Клопотання долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 01.03.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подано заяву б/н від 22.02.2016 р. про зміну позовних вимог, в якій позивач просить: визнати за ТОВ «ТехноСерв Україна» право власності на грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., які помилково перераховані згідно платіжного доручення №103 від 25.12.2015 р. на рахунок ТОВ «Енглєр»; зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві звільнити з під арешту грошові кошти у розмірі 996 116,00 грн., помилково перераховані на розрахунковий рахунок №4301 власника арештованого рахунку; зобов'язати ТОВ «Енглєр» перерахувати грошові кошти в розмірі 996 116,00 грн. на розрахунковий рахунок №7534, який належить ТОВ «ТехноСерв Україна». Заява долучена судом до матеріалів справи.

Суд зазначає, що згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.12 постанови № 18 право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Предметом позову є матеріально - правова вимога про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу до відповідача, що кореспондується зі способами захисту цього права чи інтересу, передбаченими ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12р. «Про судове рішення» зміна предмета або підстав позову за заявою позивача допустима лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та якщо при цьому не порушено процесуальних прав відповідача, передбачених статтями 22 і 23 ГПК, і відповідачеві було надано можливість подання доказів щодо нового предмета або підстав позову та наведення його доводів у судовому засіданні. Волевиявлення позивача повинно викладатись у письмовій формі.

Отже, виходячи зі змісту позовної заяви та вказаної заяви про зміну позовних вимог, суд розцінює останню як зміну предмету позову.

Таким чином, розглянувши в судовому засіданні 01.03.16 р. подану позивачем заяву, враховуючи, що зміна предмету позову є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не суперечить законодавству, не порушує процесуальні права відповідача та третіх осіб, передбачені ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, відповідачу та третім особам було надано можливість надання заперечень щодо нового предмета позову та наведенні їх доводів у судовому засіданні, вищевказана заява про зміну позовних вимог прийнята судом до розгляду і спір вирішується з її урахуванням.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, заперечень та правових позицій, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.03.16 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 16.02.2016 та 01.03.16 р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судовому засіданні 01.03.16 р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, відповів на питання суду.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.03.16 р. проти задоволення позовних вимог не заперечував, визнав їх у повному обсязі та відповів на питання суду.

Уповноважені представники третіх осіб 1 та 2 в судовому засіданні 01.03.16 р. надали пояснення по справі, відповіли на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» було отримало від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» рахунок-фактуру №500187 від 21.09.2015 р. на оплату наданих останнім послуг, копія якого наявна в матеріалах справи.

Разом з тим, 25.12.2015 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна», відповідно до платіжного доручення №103 від 25.12.2015 р. внаслідок технічної помилки грошові кошти у сумі 996 116,00 грн. зі свого поточного рахунку було перераховано на поточний рахунок відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглер» в ПАТ «Альфа-Банк» у м. Києві із зазначенням призначення платежу «за послуги згідно рах. 500187 від 21.09.15 р. в т.ч. ПДВ 166019,34». Факт перерахування грошових коштів підтверджується також банківською випискою по рахунку позивача за 25.12.15 р. про списання грошових коштів в сумі 996 116,00 грн..

Виявивши факт помилкового перерахування коштів, позивач звернувся до Київського відділення №12 ПАТ «Сбербанк» з листом № 202 від 25.12.15 р., в якому зазначив про помилкове перерахування ТОВ «ТехноСерв Україна» платіжним дорученням №103 від 25.12.2015 р. на рахунок ТОВ «Енглєр» грошових коштів в сумі 996 116,00 грн. та просив посприяти в поверненню даного платежу на розрахунковий рахунок №7534 в ПАТ «Сбербанк».

Окрім того, позивач листом № 201 від 25.12.15 р. звернувся до ТОВ «Енглєр» з проханням про повернення на рахунок ТОВ «ТехноСерв» в ПАТ «Сбербанк» помилково перерахованих коштів в сумі 996 116,00 грн., у відповідь на які відповідач листом № 1/25-12 від 25.12.15 р. повідомив позивача про відсутність можливості здійснити повернення вказаних коштів, оскільки постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.08.2015 р. Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві в межах виконавчого провадження № 48192977 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 01.07.15 р. у справі № 910/2177/15-г накладено арешт на все майно, що належить боржнику ТОВ «Енглєр», стягувачем за даною постановою, тобто особою, в інтересах якої накладено арешт, є ТОВ «Навігатор». Копії вказаних листів та постанови містяться в матеріалах справи.

В свою чергу Київське відділення № 12 ПАТ «Сбербанк» електронним повідомленням № 396/2/50-12 від 25.12.15 р. звернулось до ПАТ «Альфа - Банк» з повідомленням про повернення вказаних коштів, помилково перерахованих позивачем на рахунок ТОВ «Енглєр», відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» м. Київ.

Разом з тим, згідно постанови Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві від 13 серпня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, накладено арешт на все належне боржнику ТОВ «Енглєр» майно, стягувачем є ТОВ «Навігатор» (третя особа 1 у справі).

Ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї статті застосовуються до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов'язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його у іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

В даному випадку майном є грошові кошти, які були отримані відповідачем у зв'язку з помилковим їх перерахуванням позивачем на розрахунковий рахунок відповідача, тобто отримані без достатніх на то підстав.

При цьому докази пов'язаності наданого позивачем договору № 59 від 26.06.14 р., укладеного між позивачем та відповідачем щодо надання послуг, а також виставленого ТОВ «Сітронікс Телеком Солюшнс Україна» рахунку-фактури №500187 від 21.09.2015 р. на оплату наданих останнім послуг, в матеріалах справи відсутні та наявність таких доказів сторонами заперечувалась.

За правилами п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Оскільки, грошові кошти, перераховані внаслідок помилки позивача, були зараховані на рахунок відповідача, останній набув право власності на це майно.

Відповідно до п.п. 1.23., 1.24. ст. 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" під помилковим переказом розуміється рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Таким чином, враховуючи відсутність між сторонами у справі цивільно-правових відносин, пов'язаних саме з виставленням рахунку № 500187 від 21.09.15 р. на суму 996 116,00 грн., суд приходить до висновку, що позивач 25.12.15 р. помилково здійснив переказ грошових коштів в сумі 996 116,00 грн. на банківські реквізити відповідача, який в розумінні Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" є неналежним отримувачем зазначених коштів, у відповідача були відсутні підстави для набуття грошових коштів, перерахованих позивачем в якості оплати договорів, укладених з іншою юридичною особою, а відтак, відповідач відповідно до ст. 1212 ЦК України зобов'язаний повернути позивачу помилково перераховані останнім грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., як такі, що набуті без достатньої правової підстави.

Отже, відповідач, після отримання помилково отриманих грошових коштів, зобов'язаний повернути їх.

Але враховуючи, що на рахунок відповідача було накладено арешт, останній не має можливості розпоряджатися грошовими коштами, які на ньому знаходяться і давати розпорядження банку з приводу будь-яких операцій з таким рахунком.

Як зазначив позивач, підтверджено третьою особою - ТОВ «Навігатор» та не заперечувалось відповідачем - ТОВ «Енглєр», на час звернення з даним позовом до суду та прийняття рішення у даній справі перерахунок грошових коштів не здійснено.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частина 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічна норма закріплена в ст. 20 Господарського кодексу України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 139 Господарського кодексу України майном визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Залежно від економічної форми, якої набуває майно у процесі здійснення господарської діяльності, майнові цінності належать до основних фондів, оборотних засобів, коштів, товарів. Коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 147 Господарського кодексу України, майнові права суб'єктів господарювання захищаються законом.

Частина 1 ст. 134 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкт господарювання, який здійснює господарську діяльність на основі права власності, на свій розсуд, одноосібно або спільно з іншими суб'єктами володіє, користується і розпоряджається належним йому (їм) майном, у тому числі має право надати майно іншим суб'єктам для використання його на праві власності, праві господарського відання чи праві оперативного управління, або на основі інших форм правового режиму майна, передбачених ГК України.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Приписами ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом.

За висновками суду відповідач безпідставно отримав від позивача ТОВ «ТехноСерв Україна» грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., які належать позивачу та, які підлягають поверненню останньому, на день вирішення спору доказів виконання зобов'язання щодо перерахування позивачу помилково перерахованих грошових коштів в сумі 996 116,00 грн. відповідач суду не надав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Стаття 1071 Цивільного кодексу України передбачає, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом.

Згідно зі ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах (ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Зі змісту зазначеної норми Закону вбачається, що накладати арешт на майно в процедурі виконавчого провадження надається право лише у випадку, коли таке майно належить на праві власності саме боржнику.

Постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 13.08.2015 р. в межах виконавчого провадження № 48192977 Відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві накладено арешт на все майно, що належить боржнику ТОВ «Енглєр», в тому числі грошові кошти, що знаходяться на рахунку № 4301 в ПАТ «Альфа - Банк» у м. Києві.

Відповідно до п.2.35 Інструкції кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Згідно п.6 Указу Президента України №227/95 від 16.03.1995р. «Про заходи щодо нормалізації дисципліни в народному господарстві України» підприємства незалежно від форми власності мають повертати у п'ятиденний строк платникам помилково зараховані на їх рахунок кошти.

Таким чином, як встановлено судом за матеріалами справи, неналежний отримувач грошових коштів не має можливості повернути вказані кошти доки не буде знятий арешт з вищевказаного рахунку.

Згідно положень ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У всіх інших випадках арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Пункт 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.12р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» містить аналогічні положення. Крім того зазначено, що відповідачами у справах про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту за позовами осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбаченим законом, є стягувач (особа, в інтересах якої накладено арешт) і боржник. Орган Державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК (п.9.10).

Таким чином, позивачем у справі про звільнення майна з-під арешту є особа, відносно якої на момент порушення справи є припущення, що вона є носієм суб'єктивного права (власник та правомірний володілець майна), а належними відповідачами - є боржник та стягувач, тобто, особа в інтересах якої накладено арешт на майно.

При цьому судом встановлено, що помилково перераховані позивачем кошти відповідачу не належать, а є власністю позивача, отже набуті відповідачем безпідставно, тобто відсутні підстави для їх неповернення законному власнику.

Оскільки, на момент винесення рішення по даній справі, на грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., що знаходяться на рахунку № 4301, відкритому у ПАТ "Альфа-Банк" в м. Києві відповідачу, накладено арешт, і за висновками господарського суду відповідач набув це майно безпідставно, позивач правомірно звернувся з позовною заявою про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2,4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження поверенная коштів, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неповернення відповідачем помилково перерахованих коштів, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи та на момент прийняття рішення будь - яких доказів щодо повернення позивачу безпідставно отриманих коштів в сумі 996 116,00 грн. відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги до відповідача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Разом з тим, при виборі способу захисту, передбаченого ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивачем не визначено в якості відповідача - ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві, не подано суду клопотання про його залучення в якості відповідача по справі та не надано обгрунтувань позовних вимог щодо цього відповідача. Натомість позивачем визначено ВДВС в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а відтак у суду відсутні правові підстави для задоволення позову про зобов'язання ВДВС до чинення дій, зокрема: зняття арешту з грошових коштів в розмірі 996116,00 грн., що містяться на розрахунковому рахунку ТОВ «Енглєр» № 4301, який відкрито в ПАТ «Альфа - Банк» в м. Києві.

Таким чином, приймаючи до уваги, що даний спір виник щодо грошових коштів, які знаходяться на рахунку відповідача в ПАТ "Альфа-Банк" в м. Києві та не належать останньому, в той же час спірні кошти не є коштами Державної виконавчої служби, отже належним відповідачем за приписами чинного законодавства у даному спорі правомірно визначено ТОВ «Енглєр», за умови відсутності спору щодо правомірності дій ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві в процесі здійснення виконавчих дій в межах виконавчого провадження № 48192977, тому позовні вимоги позивача до ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» (вул. Еспландна, 32-В, м. Київ, 01001, код 34646960) право власності на грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., які знаходяться на розрахунковому рахунку № 4301 в ПАТ «Альфа - Банк» в м. Києві, МФО 300346, відкритому Товариству з обмеженою відповідальністю «Енглєр» (проспект Червонозоряний, 119, корп. «А» оф.2, м.Київ, 03039, код 33397207).

3. Зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Енглєр» (проспект Червонозоряний, 119, корп. «А» оф.2, м.Київ, 03039, код 33397207) перерахувати грошові кошти у розмірі 996 116,00 грн. на розрахунковий рахунок №7534 (ПАТ «Сбербанк» в м. Києві, МФО 320627), який належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» (вул. Еспландна, 32-В, м. Київ, 01001, код 34646960).

4. Звільнити з-під арешту грошові кошти в сумі 996 116,00 грн., помилково перераховані Товариством з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» (вул. Еспландна, 32-В, м. Київ, 01001, код 34646960) платіжним дорученням № 103 від 25.12.15 р. на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглєр» (проспект Червонозоряний, 119, корп. «А» оф.2, м.Київ, 03039, код 33397207) № 4301 в ПАТ «Альфа - банк» в м. Києві, МФО 300346.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Енглєр» (проспект Червонозоряний, 119, корп. «А» оф.2, м.Київ, 03039, код 33397207) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» (вул. Еспландна, 32-В, м. Київ, 01001, код 34646960) 16319,74 грн. судового збору.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТехноСерв Україна» (вул. Еспландна, 32-В, м. Київ, 01001, код 34646960) до Державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

6. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 04 березня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон