КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа№ 927/1107/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Сухового В.Г.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 07.10.2015

у справі № 927/1107/15 (суддя: Моцьор В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К",

до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Чернігівської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль",

про визнання недійсними договорів,

за участю представників сторін:

від позивача: 1) Омельченко Р.В. - представник (довіреність №07/12-2 від 07.12.2015);

2) Забродський Ю.А. - директор (паспорт серія НОМЕР_2, виданий 30.07.1996);

від відповідача: Іллюшко О.М. - представник (довіреність №805/15-Н від 22.12.2015),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К" (надалі - ТОВ «Сапсан-К», позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Чернігівської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними генеральної кредитної угоди №012/13/085 від 25.06.2008 та кредитного договору №012/13/085-1 від 25.06.2008, зі змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 30.08.2012 та №2 від 30.08.2013.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав, що відповідач належним чином не виконав договірні зобов'язання щодо передачі йому, як позичальнику у власність валюти у зв'язку з відсутністю ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, що є підставою згідно частини 1 статті 227 ЦК України, для визнання правочину недійсним. Оскільки кредитний договір вступає в дію лише з моменту зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника, з урахуванням того, що валютні кошти на рахунок позичальника не були зараховані, позивач права власності на кредитні кошти не набув, відповідно, кредитний договір має бути визнаний недійсним.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 07.10.2015 у справі №927/1107/15 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.10.2015 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.10.2015 колегією суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Коротун О.М., Гаврилюк О.М. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 08.12.2015.

08.12.2015 розгляд апеляційної скарги не відбувся у зв'язку з перебуванням головуючого судді Суліма В.В. на лікарняному.

Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи №927/1107/15 між суддями від 24.12.2015, у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному, апеляційну скаргу у справі №927/1107/15 28.12.2015 прийнято до провадження колегією суддів у наступному складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Суховий В.Г., розгляд справи призначено на 01.02.2016.

01.02.2016 в судовому засіданні в порядку статті 77 ГПК України було оголошено перерву до 29.02.2016.

29.02.2016 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання про продовження розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні представники скаржника дане клопотання підтримали.

Оскільки дане клопотання заявник жодним чином не обґрунтував, колегія суддів, вислухавши з цього приводу думку представника позивача, дійшла висновку про відхилення даного клопотання.

Представники скаржника в судовому засіданні підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Вважаючи рішення законним та обґрунтованим, представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

29.02.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Статуту Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» рішенням Загальних зборів акціонерів від 14.10.2009 змінено найменування Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», яке є правонаступником за всіма правами та обов'язками ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Місцевим господарським судом встановлено, що 25.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (в тексті договору - кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К" (в тексті договору - позичальник) було укладено генеральну кредитну угоду №012/13/085, за умовами якої кредитор зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених у рамках цієї Генеральної кредитної угоди і які є її невід'ємними частинами.

Сторони пунктами 1.2, 1.3, 2.3 генеральної угоди погодили, що загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 288 400,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту. Термін дії кредитної угоди - до 22.06.2018. Всі позики, як і відсотки по них, повинні сплачуватись у тій самій валюті, в якій їх було надано.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 25.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сапсан-К" було укладено кредитний договір №012/13/085-1 (відновлювальна кредитна лінія під іпотеку комерційної нерухомості), а 30.08.2012 та 30.08.2013 - додаткову угоду №1 та додаткову угоду №2 до кредитного договору, відповідно.

За умовами п.1.1 кредитного договору кредитор на положеннях та умовах цього договору відкриває позичальнику відновлювальну (револьверну) кредитну лінію у сумі 288 400,00 доларів США в порядку, передбаченому цим договором, та повинен бути повернутий позичальником у строк по 22.06.2018 включно.

Згідно п.1.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди №1, кредитор, в рамках генеральної кредитної угоди №012/13/085 від 25.06.2008, на положеннях та умовах цього договору відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 191 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути отримані кредитні кошти частинами в строки, передбачені графіком погашення (Додаток №1 до договору), остаточний строк повернення кредиту 22.06.2018 та сплатити проценти за його користування в порядку, передбаченому кредитним договором.

Кредит призначений на розвиток бізнесу (п. 1.2. кредитного договору).

За користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти 14,5% річних (п. 1.3 кредитного договору).

Сторони у пунктах 3.2, 3.3. кредитного договору передбачили, що на умовах цього договору для видачі кредиту та обліку заборгованості позичальника кредитор відкриває позичковий рахунок. Видача позичальнику кредиту здійснюється на підставі письмової заяви позичальника за умови укладання договорів забезпечення, передбачених п. 2.1 цього договору, та за умови надання документів, що підтверджують виконання п. 2.2 цього договору.

Згідно п. 3.4 кредитного договору видача кредитних коштів позичальнику здійснюється шляхом: для валютних кредитів - перерахування суми кредиту в безготівковій формі з позичкового рахунку на транзитний рахунок з метою продажу на міжбанківському валютному ринку з подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 в Чернігівській ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805.

Матеріали справи свідчать та скаржником не заперечується, що останній звертався до відповідача з заявами на перерахування кредитних коштів в сумі 185 000,00 доларів США (заява №1 від 26.06.2008), в сумі 23 800,00 доларів США (заява №2 від 29.07.2008) з позичкового рахунку № 20631174 на транзитний рахунок з метою продажу на міжбанківському валютному ринку з подальшим зарахуванням гривневого еквіваленту на поточний рахунок № НОМЕР_1 в Чернігівській ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805 згідно кредитного договору №012/13/085-1 від 25.06.2008, а всього на суму 208 800,00 доларів США (а.с.123-124).

Як зазначає місцевий суд в оскаржуваному рішенні, факт надання позивачеві кредиту в сумі 208 800,00 доларів США та проведення відповідачем банківської операції з конвертації валюти за вищезгаданими заявками позичальника та перерахування гривневого еквіваленту на рахунок останнього № НОМЕР_1 підтверджується валютними меморіальними ордерами № BIR0001 від 26.06.2008, № РЕ1/966 від 26.06.2008, № 78 від 26.06.2008, № РЕ4/970 від 26.06.2008, № 710 від 26.06.2008, № 1 від 29.07.2008, № РЕ1/966 від 29.07.2008, № РЕ3/970 від 29.07.2008 та № 1 від 29.07.2008 (а.с. 125-132).

За умовами п.3.6 кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість), починаючи з першого місяця видачі траншу за кредитом у сумі, визначеній позичальником, з дотриманням вимог п.1.1 договору до зменшення ліміту кредитування. Позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих процентів в Чернігівській ОД «Райффайзен Банк Аваль», не пізніше останнього робочого дня кожного місяця шляхом перерахування позичальником коштів платіжним дорученням з поточного рахунку, а у випадку повного погашення кредиту не пізніше дня такого погашення.

В редакції додаткової угоди №1 від 30.08.2012 п.3.6 договору передбачено, що позичальник зобов'язаний здійснювати повернення основної заборгованості за кредитом (позичкова заборгованість) щомісячно частинами згідно Графіку погашення (додаток №1 до договору).

За умовами п.6.13 кредитного договору позичальник зобов'язується в строки, передбачені договором, здійснювати повернення суми кредиту та сплату процентів у валюті, що відповідає валюті кредиту. Позичальник зобов'язаний здійснювати сплату інших комісій, пені та штрафів в національній валюті України (по офіційному курсу НБУ на день сплати для кредитів в іноземній валюті).

Як вбачається з наданої відповідачем виписки з рахунку ТОВ «Сапсан-К» № 20631174 за період з 26.06.2008 по 28.08.2015, останнім здійснено часткове погашення нарахованих процентів по кредиту в валюті виданого кредиту, а саме, в доларах США. Водночас, дана виписка підтверджує наявність у позивача заборгованості перед відповідачем по сплаті процентів, нарахованих за умовами кредитного договору (а.с. 133-134).

Дослідивши зміст договору та генеральної угоди, колегія суддів зазначає, що дані угоди мають ознаки кредитного договору, за умовами якого, у відповідності до частини 1 статті 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено параграфом 2глави 71 Цивільного кодексу України і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що позивач належними та допустимими доказами не довів порушення своїх прав відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необгрунтованості заявленого позивачем позову з огляду на наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини (п. 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України).

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одним із способів захисту цивільного права відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження позивач стверджував, що відповідач не мав ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті на території України, а тому останнім неправомірно зараховано на розрахунковий рахунок позивача кредитні кошти у гривні, зважаючи на умови договору про зарахування позичкових коштів у доларах США.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня.

У відповідності до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Аналогічні приписи містить частина 2 статті 198 ГК України, яка покладає на суб'єктів господарювання виконувати свої грошові зобов'язання у гривні, проте допускає вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті у випадках, якщо суб'єктам господарювання таке право надано відповідно до законодавства.

Разом з тим, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Згідно статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Обіг іноземної валюти на території України підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством України.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24 листопада 2014 року "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" у вирішенні спорів про визнання недійсними кредитних договорів, предметом яких є надання кредиту в іноземній валюті, господарські суди повинні досліджувати, чи отримав банк або інша фінансова установа в установленому порядку ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій

Згідно частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Однак, як правильно відмітив місцевий господарський суд, законодавством такі терміни і суми не встановлені, а тому дійшов обгрунтованого висновку, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Водночас, в оскаржуваному рішенні суд обґрунтовано послався на роз'яснення, надані Національним банком України у листі за №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті, з огляду на те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

При цьому, судом першої інстанції враховано, що на день укладення з ТОВ "Сапсан-К" оскаржуваних генеральної кредитної угоди та кредитного договору та надання кредитних коштів відповідач мав видану Національним банком України банківську ліцензію №10 від 11.10.2006 та дозвіл №10-4 від 11.10.2006, на підставі яких мав право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 118-121), а позивач, у свою чергу, при оформленні заяв №1 від 26.06.2008 та №2 від 29.07.2008 на перерахування кредитних коштів по кредитному договору №012/13/085-1 від 25.06.2008, мав на меті одержання саме валютного кредиту з подальшим зарахуванням його сум у гривневому еквіваленті.

Частиною 1 статті 207 ГК України унормовано, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно частини 1 статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За приписами частини 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У скарзі позивач наголощув на тому, що висновок суду про факт надання кредиту у розмірі, обумовленому договором та вчинення відповідачем дій по конвертації валюти у гривневий еквівалент за заявками позичальника підтверджується меморіальними ордерами, є хибним, адже такий був зроблений на підставі копій документів, що підтверджується експертним висновком Чернігівського відділення КНДІСЕ від 12.09.2015, виконаним за результатами проведення судово-економічної експертизи, призначеної ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.11.2014 у цивільній справі №750/8413/14. В даному висновку, зокрема, йдеться про те, що меморіальні ордери № BIR0001 від 26.06.2008, № РЕ1/966 від 26.06.2008, № 78 від 26.06.2008, № РЕ4/970 від 26.06.2008, № 710 від 26.06.2008, № 1 від 29.07.2008, № РЕ1/966 від 29.07.2008, № РЕ3/970 від 29.07.2008 та № 1 від 29.07.2008 не містять підписів та штампу банку, що дає підстави вважати, що вони не відповідають вимогам Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положенню про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою НБУ №566 від 30.12.1998, Положенню про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженому постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003.

Однак, колегія суддів вважає, що наведене не спростовує правильності висновків суду щодо відсутності законодавчо визначених підстав для визнання недійсними оспорюваних позивачем генеральної угоди та кредитного договору, оскільки, як правильно вказав місцевий суд, з вказаного висновку не вбачається порушення норм закону при безпосередньому укладенні сторонами генеральної кредитної угоди від 25.06.2008 № 012/13/085 та кредитного договору від 25.06.2008 № 012/13/085-1 із змінами, внесеними додатковими угодами №1 від 30.08.2012 та №2 від 30.08.2013.

Місцевий суд правомірно не прийняв у якості належного доказу даний експертний висновок, оскільки такий не містить жодного висновку про надання чи ненадання відповідачем кредиту у валюті чи в гривні.

Варто зауважити, що позивач жодним чином не заперечував факту та розміру отриманих ним коштів за укладеними з відповідачем кредитними угодами, на підставі поданих ним заяв. При цьому, з огляду на умови пункту 3.4 кредитного договору, ТОВ «Сапсан-К» погодився на укладення кредитного договору саме на таких умовах, а тому посилання останнього на те, що відповідач розпорядився належними позичальнику кредитними коштами без погодження з останнім, є необгрунтованими та надуманими.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в ході розгляду справи судом першої інстанції було подано заяву про застосування строків позовної давності.

В оскаржуваному рішенні суд погодився з твердженнями відповідача, що позивачеві було відомо про порушення своїх прав з моменту укладення оспорюваних ним правочинів, що вказує на пропуск останнім трирічного строку, визначеного статтею 257 Цивільного кодексу України, протягом якого той мав звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, проте дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її застосування, оскільки встановив, що права позивача не є порушеними.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Чернігівської області від 07.10.2015 у справі №927/1107/15 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сапсан-К» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.10.2015 у справі №927/1107/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 07.10.2015 у справі №927/1107/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/1107/15 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді В.Г. Суховий

Г.А. Жук