ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р.Справа № 916/3693/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів Головея В.М., Петрова М.С.,

при секретарі судового засідання Молодові В.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1В, за довіреністю;

від відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В»

на рішення господарського суду Одеської області від 06 жовтня 2015 року

по справі №916/3693/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «Акс-опт»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В»

про стягнення 11 407,38 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство «Акс-опт» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» 11 407,38 грн., з яких 8 307,75 грн. основного боргу за поставлений товар, 3 073,86 грн. інфляційного збільшення, 88,77 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2015 року провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 8 307,71 грн. припинено, з підстав його оплати в процесі розгляду справи.

Рішенням господарського суду Одеської області від 06 жовтня 2015 року по справі №916/3693/15 в задоволенні позову відмовлено, з підстав того, що основний борг було сплачено, та відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат, оскільки зазначені вимоги позивачем були нараховані, однак не заявлені до стягнення в прохальній частині позову, а в суду відсутні повноваження щодо зміни предмету позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та частково задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача інфляційне збільшення боргу у розмірі 3073,86 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 88,77 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що висновок суду першої інстанції про те, що інфляційні втрати та 3% річних не заявлені до стягнення, не відповідає дійсності, оскільки у позові чітко зазначено, що за відповідачем наявна заборгованість у розмірі 11 470, 38 грн., з яких борг 8307,75 грн., інфляційне збільшення боргу 3073,86 грн., 3% річних 88,77 грн., а у прохальній частині позову ТОВ «АКС-опт» просив стягнути весь борг повністю, який включає в себе 3% річних та інфляційне збільшення.

Також апелянт вважає незаконним стягнення з відповідача судового збору, хоча повністю відмовив в задоволенні позову. Тобто, стягуючи судовий збір на користь позивача, суд визнає його правоту, але в той же час повністю відмовляє у задоволенні позову.

Крім того, скаржник наголошує, що надав до позову розгорнутий розрахунок заборгованості відповідача, але суд не взяв до уваги даних доказів, чим порушив ч.2 ст.82 ГПК України.

В судовому засіданні 01.03.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати оскаржене рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, та у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до видаткової накладної №С/НО-00036 від 20.09.2013 року ТОВ «АКС-опт» (постачальник) поставлено ТОВ «Таврія-В» (отримувач) товар - канцелярські вироби на суму 13027,80 грн..

В позові позивач зазначає, що за вказаною накладною відповідачем сплачено 4720,05 грн., отже заборгованість за поставлений товар складає 8307,75 грн.

Накладна містить підписи та печатки сторін, факт передачі товару відповідачем не заперечується.

Посилаючись на прострочення відповідача щодо оплати товару, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення основного боргу у розмірі 8 307,75 грн. основного боргу за поставлений товар, 3 073,86 грн. інфляційного збільшення, 88,77 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ст.202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пункт 1 ст.205 Цивільного Кодексу України встановлює, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Пункт 2 цієї ж статті визначає, що правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Судова колегія зазначає, що фактичне передання товару позивачем відповідачу, та отримання його відповідачем свідчить про укладення між сторонами усного правочину, з ознаками договору поставки товару.

В процесі розгляду справи, 14.09.2015 року відповідачем було оплачено суму основної заборгованості у розмірі 8307,71 грн. платіжним дорученням №147734.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2015 року припинено провадження в частині стягнення основного боргу, зазначена ухвала сторонами не оскаржувалась та є чинною.

Таким чином, в даному провадженні розглядаються вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 073,86 грн. інфляційного збільшення, 88,77 грн. 3% річних.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, та проаналізувавши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про незаявлення позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Судова колегія зазначає, що із тексту позовної заяви (аркуш 2 позову) вбачається, що позивачем заявлено до стягнення суму в розмірі 11 407,38 грн., з яких 8 307,75 грн. основного боргу за поставлений товар, 3 073,86 грн. інфляційного збільшення, 88,77 грн. 3% річних.

В прохальній частині позову позивачем заявлена до стягнення сума 11 407,38 грн. без зазначення складових цієї суми.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що незважаючи на те, що позивачем в прохальній частині позову не зазначено з чого складається заборгованість в розмірі 11407,38 грн., але даний розрахунок зазначений в самому тексті позову. Отже, позивач заявив до стягнення свої позовні вимоги, що помилково не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено пунктом 1.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України.

Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Таким чином, нормами діючого законодавства розяснено, що при поставці товару без укладення відповідного договору саме з положень ст.692 ЦК України випливає обовязок покупця негайної оплати товару, та не залежить від звернення до нього з вимогою.

Визначаючи період нарахування інфляційних втрат та 3% річних, судова колегія виходить з періоду, визначеного позивачем з 20.09.2013 року по 28.02.2015 року (а.с.15), що є його правом.

Водночас, судова колегія вважає, що оскільки поставка товару була здійснена позивачем 20.09.2013 року, вірним є нарахування 3% річних та інфляційних втрат не того ж дня, а з дня, наступного за днем прийняття товару з 21.09.2013 року.

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат із заборгованості 8307,75 грн. за період з 21.09.13 28.02.15 року, судова колегія зазначає, що сукупний індекс інфляції складає 1,37, а втрати складають 3078,86 грн.

Однак, оскільки позивачем заявлено в позові інфляційні втрати у розмірі 3073,86 грн., враховуючи приписи ч.3 ст.83 ГПК України, відповідно до яких суд має право виходити за межі позовних вимог лише у разі наявності клопотання заінтересованої сторони, за відсутності такого клопотання, до стягнення підлягають інфляційні втрати у розмірі 3073,86 грн.

Судом апеляційної інстанції також було перевірено розрахунок 3% річних, за наслідками перерахунку було встановлено, що сума 3% річних за прострочення платежу з 21.09.2013 року по 28.02.2015 року складає 359,20 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 88,77 грн., що і підлягає до стягнення за відсутності клопотання про вихід за межі позовних вимог.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, як таких, що не заявлялись позивачем, тому рішення підлягає скасуванню з винесенням нового рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «Акс-опт» 3 073,86 грн. інфляційного збільшення, 88,77 грн. 3% річних.

Керуючись ст.99, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 06 жовтня 2015 року по справі №916/3693/15 скасувати, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «Акс-опт» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія-В» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства «Акс-опт» 3 073,86 грн (три тисячі сімдесят три грн. вісімдесят шість коп.). інфляційного збільшення, 88,77 (вісімдесят вісім грн. сімдесят сім коп.) грн. 3% річних.»

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням реквізитів сторін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписаний 01.03.2015 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.М. Головей

Суддя М.С. Петров