РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/24390/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта"

до Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта"

про стягнення 489 517 373, 59 грн.

За зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта

до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта"

про визнання договору оренди резервуарних ємностей від 01.04.2015 № 669/8/2107 удаваним та недійсним

Головуючий суддя Сташків Р.Б.

Судді: Пригунова А.Б.

Бондарчук В.В.

Представники:

від Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" : Мойсук Л.А., Козачук О.А.

від Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта»: Якименко Ю.В., Чабан Д.Ф.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про стягнення заборгованості за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. за період з квітня до серпня 2015 року у розмірі 234 892 650, 24 грн., а також 728 955, 72 грн. - інфляційного збільшення заборгованості, 3 % річних у розмірі 965 943, 19 грн. та 19 164 918, 47 грн. - пені. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань щодо сплати за оренду резервуарних ємностей за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.09.2014 р. порушено провадження у справі № 910/24390/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 30.09.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» подало відзив на позову заяву Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", у якому проти первісного позову заперечує, мотивуючи свої заперечення тим, що договір оренди № 669/8/2107 є припиненим з 30.04.2015 р., а відтак - у нього відсутній обов'язок сплачувати орендну плату та, крім того, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України відкрито кримінальне провадження за фактами виявлення зловживань посадовими особами Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» при укладенні угод на зберігання нафти.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» зазначає, що не продовжувало користуватись орендованим майном після закінчення терміну дії договору № 669/8/2107, в той час як вартість послуг зберігання нафти в резервуарах Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" є неузгодженою.

Також Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» заперечує проти нарахування 3 % річних, інфляційних втрат та пені з огляду на припинення терміну дії договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., а також відсутність погодження сторонами грошового зобов'язання, його розміру та строків оплати.

30.09.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» подало зустрічну позовну заяву до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про визнання удаваним договору оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" та Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта»; визнання недійсним договору оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., укладеного між Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" та Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта».

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. фактично продовжились відносини сторін про зберігання нафти, а не оренди резервуарних ємностей що, на думку заявника, свідчить про удаваність вказаного правочину.

При цьому, Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» стверджує, що договір оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. суперечить нормам чинного на час його укладення законодавства України, що, в свою чергу, є підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2015 р. прийнято зустрічну позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» для сумісного розгляду з первісним позовом у справі № 910/24390/15.

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" подало відзив на зустрічну позовну заяву, у якому зазначає, що відносини зі зберігання нафти за договором зберігання № 3/214 від 01.04.2014 р. (з урахуванням додаткової угоди № 3 від 28.05.2014 р.) припинились між сторонами шляхом одностороннього розірвання за ініціативою позивача за первісним позовом.

Між тим, Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" вказує, що договір оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., яким обґрунтовані позовні вимоги за первісним позовом, містить усі істотні умови, яким має відповідати такий вид договору, а посилання Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» в обґрунтування зустрічного позову на удаваність правочину є безпідставними.

Також Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" зазначає, що на правовідносини, які виникли між сторонами за договором оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., не поширюються положення Закону України "Про здійснення державних закупівель", Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", а тому відсутні законодавчо визначені підстави, з якими закон пов'язує недійсність правочинів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 р. призначено колегіальний розгляд справи № 910/24390/15.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів сформовано колегію суддів для розгляду справи № 910/24390/15 у складі: головуючого судді Сташківа Р.Б., судді Пригунової А.Б. та судді Бондарчук В.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 р. колегією суддів у складі головуючого судді Сташківа Р.Б., судді Пригунової А.Б. та судді Бондарчук В.В. справу № 910/24390/15 прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 20.01.2016 р.

У процесі провадження у справі позивач за первісним позовом неодноразово збільшував розмір позовних вимог та відповідно до останньої заяви про збільшення, що надійшла до Господарського суду міста Києва 15.01.2016 р., Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" просить стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» заборгованість за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. за період квітень - грудень 2015 року у розмірі 422 192 672, 00 грн., інфляційне збільшення заборгованості у розмірі 7 253 908, 14 грн., 3 % річних у розмірі 4 187 310, 08 грн. та 62 412 001, 37 грн. - пені.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п.п. 3.10., 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Зі змісту заяв Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" вбачається, що останнім фактично збільшено кількісні показники матеріально-правової вимоги, заявленої у позові.

Тож, приймаючи до уваги, що заява Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" не суперечить приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд приймає її до розгляду та задовольняє, у зв'язку з чим спір за первісним позовом вирішується, виходячи із нової ціни позову.

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" подало доповнення до відзиву на зустрічну позовну заяву, в яких вказує, що для підтвердження факту удаваності правочину необхідно довести, що обидві сторони при вчиненні правочину приховали іншу юридичну дію та іншу мету, яку насправді мали на увазі.

Також Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" посилається на роз'яснення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 04.06.2014 р. за змістом якого правові підстави для проведення процедур державних закупівель при укладенні Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» договору оренди нерухомого майна відсутні.

Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" подало пояснення до позовної заяви, у яких відзначає, що відповідно до заяви № 14/02-490 від 24.07.2015 р. позивач за первісним позовом здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України на загальну суму 92 590 403, 31 грн.. що становить заборгованість Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. та заборгованість Публічного акціонерного товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" за договором купівлі-продажу сирої нафти від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, однак відповідач за первісним позовом повідомив Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про відсутність підстав для проведення зарахування у зв'язку з неузгодженістю суми заборгованості за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., а відтак - позивачем за первісним позовом включено вказану суму до позовних вимог, що є предметом спору у даній справі.

Також позивач за первісним позовом відзначає, що визнання договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. недійсним не звільняє Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» від обов'язку сплатити за фактичне користування орендованим майном.

Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» подало відзив на заяви про збільшення розміру позовних вимог, у якому зазначає про безпідставність такого збільшення з огляду на удаваність та недійсність договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р.

17.02.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Публічного акціонерного товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/24390/15 до розгляду пов'язаної справи № 917/20/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу сирої нафти від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, яке позивач за первісним позовом обґрунтовує тим, що у справі № 917/20/16 буде надано оцінку заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог № 14/02-490 від 24.07.2015 р., що матиме преюдиціальне значення при розгляді даної справи.

Розглянувши вищевказане клопотання, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного господарського процесуального законодавства України, суд відмовляє у задоволенні вказаного клопотання, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Відповідно до п. 3.16. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення.

В той же час, суд відзначає, що розглядаючи даний спір по суті, суд може встановити обставини, які мають суттєве значення для розгляду справи № 910/24390/15, а також надати оцінку наявним у справі доказам, що стосуються предмету спору, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для зупинення провадження у даній справі.

У даному судовому засіданні представник позивача подав пояснення по справі, у яких вказує, що з огляду на зарахування зустрічних однорідних вимог, заборгованість Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» становить 329 602 268, 70 грн., інфляційні втрати - 5 351 588, 68 грн., 3 % річних - 2 471 744, 48 грн., пеня - 37 884 987, 73 грн.

В той же час, позивач не вказує про зменшення розміру, або відмову від частини позовних вимог в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а відтак - враховуючи принцип змагальності у судовому процесі, гарантований ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України та відсутність у суду повноважень щодо визначення змісту заявлених сторонами вимог, суд враховує надані позивачем пояснення та розглядає вимоги Публічного акціонерного товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", викладені у заяві збільшення розміру позовних вимог, що надійшла до Господарського суду міста Києва 15.01.2016 р. та задоволена судом.

Крім того, представник Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" підтримав первісний позов, з урахуванням поданих уточнень, та заперечив проти зустрічних позовних вимог.

Представник Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» підтримав викладену у відзиві позицію стосовно первісного позову та підтримав зустрічний позов.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 24.02.2015 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" укладено договір № 3/2014 про надання послуг зі зберігання нафти, за умовами якого відповідач за первісним позовом зобов'язався передати, а позивач за первісним позовом - прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту у кількості та якості згідно з актами приймання - передачі, підписаними представниками сторін відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1.4 договору зберігання № 3/2014 нафта, передана на зберігання, зберігається в резервуарах зберігача, розташованих на його території за адресою: 39610, Україна, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3.

Відповідно до п. 5.2. договору зберігання № 3/2014 позивач за первісним позовом має право достроково розірвати договір зберігання у разі невиконання відповідачем за первісним позовом зобов'язань, повідомивши останнього за 10 календарних днів.

Договір, відповідно до п. 9.1., набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє протягом року з подальшою пролонгацією на рік на тих самих умовах, якщо жодна із сторін не побажала іншого.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 24.04.2014 р. до договору зберігання № 3/2014 від 01.04.2014 р. кількість нафти, яка передається на зберігання становить 240 000 тон.

Судом встановлено, що передача нафти позивачеві за первісним позовом відбулась на підставі актів прийому-здачі нафти: № 1 від 07.04.2014 р.; № 2 від 10.04.2014 р.; № 3 від 23.04.2014 р.; № 4 від 26.04.2014 р.; № 5 від 30.04.2014 р. та № 6 від 08.05.2014 р.

Згідно з додатковою угодою № 3 від 28.05.2014 р. до договору зберігання № 3/2014 від 01.04.2014 р. позивач за первісним позовом зобов'язався прийняти на безоплатній основі на зберігання нафту на термін, погоджений сторонами (але не більше 90 календарних днів), забезпечити її схоронність, вести її облік, повернути відповідачу зв первісним позовом зі зберігання нафту відповідної якості у термін та кількості, що зазначені у письмовому зверненні.

Додатковою угодою № 4 від 28.10.2014 р. сторони дійшли згоди розірвати договір про надання послуг зі зберігання нафти № 3/2014 від 01.04.2014 р. та вважати повернутою нафту згідно з актом приймання-передачі нафти зі зберігання 06.07.2014 р.

Пунктом 5 додаткової угоди № 4 від 28.10.2014 р. передбачено, що з моменту повернення нафти зі зберігання сторони не будуть вважати зобов'язаними правами та обов'язками за договором № 3/2014 від 01.04.2014 р.

Крім того, 28.10.2014 р. сторонами підписано акт приймання-передачі нафти, за змістом якого сторони підтверджують, що позивач за первісним позовом передав, а відповідач за первісним позовом прийняв зі зберігання нафту сиру в загальній кількості 239 882, 20 метричних тонн нетто; нафта фізично не переміщалась з резервуарних ємностей позивача за первісним позовом в систему магістральних нафтопроводів Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта».

28.10.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" укладено договір оренди резервуарних ємностей № 2632/8/2107, за умовами якого позивач за первісним позовом зобов'язався передати відповідачу за первісним позовом в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить орендодавцеві на праві власності, а саме: резервуар № 735 (інв. № 26896); резервуар № 737 (інв. № 26898), резервуар № 739 (інв. № 4001575), резервуар № 740 (інв. № 4001576), резервуар № 741 (інв. № 4001577), резервуар № 743 (інв. № 26904), резервуар № 745 (інв. № 26906), резервуар № 747 (інв. № 26892), резервуар № 751 (інв. № 26448), резервуар № 752 (інв. № 20135), резервуар № 753 (інв. № 2642), резервуар № 754 (інв. № 20075), резервуар № 755 (інв. № 20384) зі строком оренди майна з 06.07.2014 р. до 31.10.2014 р. включно.

Позивач за первісним позовом передав, а Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" прийняло у тимчасове платне користування майно, розташоване за адресою: 39610, Україна, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3, що є об'єктом договору оренди № 2632/8/2107 від 28.10.2014 р., що підтверджується актом приймання-передачі майна від 24.10.2014 р.

Відповідно до акту поклажі нафти від 28.10.2014 р. сторони підтверджують розміщення відповідачем за первісним позовом в орендованих резервуарах нафти сирої у кількості 239 882, 2 метричних тонн.

05.11.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" укладено договір оренди резервуарних ємностей № 2633/8/2107, за умовами якого позивач за первісним позовом зобов'язався передати відповідачу за первісним позовом в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на праві власності, а саме: резервуар № 735 (інв. № 26896); резервуар № 737 (інв. № 26898), резервуар № 739 (інв. № 4001575), резервуар № 740 (інв. № 4001576), резервуар № 741 (інв. № 4001577), резервуар № 743 (інв. № 26904), резервуар № 745 (інв. № 26906), резервуар № 747 (інв. № 26892), резервуар № 751 (інв. № 26448), резервуар № 752 (інв. № 20135), резервуар № 753 (інв. № 2642), резервуар № 754 (інв. № 20075), резервуар № 755 (інв. № 20384) зі строком оренди майна з 01.11.2014 р. до 31.12.2014 р. включно.

05.11.2014 р. сторонами складено акт приймання-передачі майна за договором оренди резервуарних ємностей № 2633/8/2107 від 05.11.2014 р. та акт поклажі нафти у кількості 239 882, 2 метричних тонн.

Також судом встановлено, що 10.02.2015 р., 18.02.2015 р. та 05.03.2015 р., між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" укладались договори оренди резервуарних ємностей, предметом яких визначено зобов'язання позивача за первісним позовом передати відповідачу за первісним позовом в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на праві власності, а саме: резервуар № 735 (інв. № 26896); резервуар № 737 (інв. № 26898), резервуар № 739 (інв. № 4001575), резервуар № 740 (інв. № 4001576), резервуар № 741 (інв. № 4001577), резервуар № 743 (інв. № 26904), резервуар № 745 (інв. № 26906), резервуар № 747 (інв. № 26892), резервуар № 751 (інв. № 26448), резервуар № 752 (інв. № 20135), резервуар № 753 (інв. № 2642), резервуар № 754 (інв. № 20075), резервуар № 755 (інв. № 20384).

Крім того, сторонами складались акти приймання-передачі майна за договором оренди резервуарних ємностей та акти поклажі нафти у кількості 239 882, 2 метричних тонн.

Як зазначає позивач за первісним позовом та не спростовано відповідачем за первісним позовом, вказані договори виконані сторонами у повному обсязі та, відповідно, у Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» відсутня заборгованість за оренду майна, що належить Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" за період з 06.07.2014 р. до 31.03.2015 р.

01.04.2015 р. між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" укладено договір оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 за умовами якого позивач за первісним позовом зобов'язався передати відповідачу за первісним позовом в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на праві власності, а саме: резервуар № 735 (інв. № 26896); резервуар № 737 (інв. № 26898), резервуар № 739 (інв. № 4001575), резервуар № 740 (інв. № 4001576), резервуар № 741 (інв. № 4001577), резервуар № 743 (інв. № 26904), резервуар № 745 (інв. № 26906), резервуар № 747 (інв. № 26892), резервуар № 751 (інв. № 26448), резервуар № 752 (інв. № 20135), резервуар № 753 (інв. № 2642), резервуар № 754 (інв. № 20075), резервуар № 755 (інв. № 20384) зі строком оренди майна з 01.04.2015 р. до 30.04.2015 р. включно.

Пунктами 3.1, 3.2 договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. визначено, що добова орендна плата за користування майном позивача за первісним позовом встановлюється у розмірі 6,40 грн., в т.ч. податок на додану вартість - 1,70 грн, за розміщення і знаходження в ньому однієї тонни нетто нафти відповідача за первісним позовом. Розмір орендної плати за користування майном (А) визначається, починаючи з дати початку надання послуг за формулою: А= С х К х Т, де, С- добова орендна плата за користування майном, К - фактична кількість діб користування майном протягом звітного періоду, що підтверджується актом наданих послуг, підписаним сторонами, Т - кількість тонн нафти, що розміщена в орендованих резервуарах згідно з актом поклажі нафти.

Пунктами 3.4, 3.5 договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. визначено, що відповідач за первісним позовом протягом 15-ти банківських днів з моменту складання акта наданих послуг сплачує орендну плату у розмірі, зазначеному в акті. Акт наданих послуг складається орендодавцем, підписується уповноваженою особою і направляється орендарю протягом п'яти днів, наступних за звітним періодом. У випадку відсутності заперечень акт наданих послуг підписується уповноваженим представником орендаря.

Згідно з пунктом 3.6 договору у випадку незгоди орендаря на підписання акта, він зобов'язаний у п'ятиденний термін направити орендодавцю письмове вмотивоване повідомлення про таку незгоду. У випадку неодержання орендодавцем протягом п'ятиденного терміну підписаного орендарем акта наданих послуг або вмотивованого повідомлення останнього, акт наданих послуг вважається таким, що підписаний, і орендар зобов'язаний здійснити оплату вартості послуг відповідно до такого акта.

Відповідно до п. 8.1 договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством та цим договором.

Згідно з п. 8.3. договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. відповідач за первісним позовом несе відповідальність за несвоєчасну оплату наданих послуг у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми невиконаних платежів за кожен день прострочення.

Пунктом 10.1 договору визначено, що останній набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 30 квітня 2015 року включно, а в частині проведення взаєморозрахунків - до повного їх завершення.

Відповідно до п. 10.2. договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. сторони підтверджують, що нафта відповідача за первісним позовом станом на 01.04.2015 р. знаходилась в орендованих за договором ємностях, що, в свою чергу, підтверджує факт надання послуг за договором з 01.04.2015 р.

01.04.2015 р. між сторонами підписано акт приймання передачі майна за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., за яким Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" передало, а Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» прийняло майно, розташоване за адресою: 39610, Україна, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3 та є предметом вказаного договору.

Як встановлено судом, позивачем за первісним позовом направлено на адресу Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» та отримано останнім наступні документи: акт наданих послуг та рахунок на оплату від 30.04.2015 р. на суму 46 057 382, 40 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 31.05.2015 р. на суму 47 592 628, 48 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 30.06.2015 р. на суму 46 057 382, 40 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 31.07.2015 р. на суму 47 592 628, 48 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 31.08.2015 р. на суму 47 592 628, 48 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 30.09.2015 р. на суму 46 057 382, 40 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 31.10.2015 р. на суму 47 592 628, 48 грн.; акт наданих послуг та рахунок на оплату від 30.11.2015 р. на суму 46 057 382, 40 грн. та акт наданих послуг та рахунок на оплату від 31.12.2015 р. на суму 47 592 628, 48 грн.,

Вказані акти наданих послуг відповідачем за зустрічним позовом не підписані; зазначена обставина учасниками провадження також не спростована.

Відповідно до наявних у справі листів Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» № 04-02/192/2976 від 07.07.2015 р., № 04-02/234/3194 від 20.07.2015 р., № 04-02/331/3606 від 13.08.2015 р., останнє не вбачає підстав для проведення розрахунків за зберігання нафти після 30.04.2015 р. з огляду на припинення договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р.

Відповідно до заяви № 14/02-490 від 24.07.2015 р. Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" здійснило зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 92 590 403, 31 грн., що становить заборгованість Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. за квітень 2015 року у розмірі 46 057 382, 40 грн. та травень 2015 р. у розмірі 46 533 020, 90 грн. та заборгованість Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" за договором купівлі-продажу сирої нафти від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13.

Листом № 04-02/341/3686 від 18.08.2015 р. Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» повідомило про передчасність розгляду будь-яких заяв про зарахування зустрічних однорідних вимог з огляду на неузгодженість суми заборгованості Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" стверджує, що відповідачем за первісним позовом допущено порушення грошових зобов'язань за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. щодо оплати оренди резервуарів для зберігання нафти за квітень 2015 року та відзначає, що оскільки після закінчення терміну дії договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" не повернуло з оренди майно та нафта продовжує знаходитись у орендованих резервуарах, останній зобов'язаний оплачувати фактичне користування вказаними резервуарами, в той час як відповідач за первісним позовом свої грошові зобов'язання не виконує, у зв'язку з чим Публічним акціонерним товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" заявлено вимоги про стягнення заборгованості за користування орендованим майном за період квітень-грудень 2015 року на загальну суму 422 192 672, 00 грн. у судовому порядку.

Спір між сторонами у даній справі виник внаслідок неоднакового розуміння сторонами правової природи договору оренди резервуарних ємностей № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., у зв'язку з чим Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" вважає вказаний правочин удаваним, вчиненим з метою приховання фактично вчиненого правочину зберігання майна без дотримання процедури, встановленої Законом України "Про здійснення державних закупівель", Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності", що зумовлює недійсність фактично вчиненого договору.

Між тим, враховуючи невизнання Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., останній не вбачає підстав для здійснення оплати за вказаним договором.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову та часткове задоволення первісного позову з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України вставлено, що господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників регулюються цивільним законодавством, зокрема, Цивільним кодексом України.

Цивільне законодавство, відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України, ґрунтується, зокрема, на засадах свободи договору.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

У відповідності до положень ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Істотними умовами договору оренди, відповідно до ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України, є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як зазначається у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 Цивільного кодексу України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

З огляду на викладені положення, враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню при вирішенні питання удаваності правочину є встановлення дійсної спрямованості волі сторін при укладенні такого договору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 14.11.2012 у справі № -133цс12.

При цьому суд враховує, що за приписами ст. 235 Цивільного кодексу України удаваність правочину характеризується, зокрема, наявністю волі обох сторін приховати правочин, який вони насправді вчинили, в той час як у даному випадку Публічне акціонерне товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" наполягає на укладенні саме договору оренди, предметом якого є передача у тимчасове платне користування резервуарних ємностей, належних позивачу за первісним позовом. Доказів зворотного суду не надано.

Процес укладення договору зумовлено самою його природою: якщо значення договору полягає в домовленості, то тим самим його укладення передбачає вираження волі кожної із сторін та її збіг, адже домовленість є за своєю суттю нічим іншим, як взаємодією волі кожної із сторін, що спрямована на досягнення однієї і тієї ж юридичної мети договору шляхом встановлення певних прав і обов'язків.

За своєю природою воля є категорією, яка самостійного значення для набуття, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків не має, адже для цього необхідна наявність її сприйняття іншими особами. Це відбувається внаслідок волевиявлення, тобто зовнішнього прояву волі, яке й виступає єдино можливим способом доведення до інших учасників цивільних відносин дійсної волі суб'єкта. Внаслідок цього важливим для правочину є збіг волі та волевиявлення. Правочин завжди має цільову спрямованість на досягнення певного правового результату, що полягає в набутті, зміні або припиненні цивільних прав та обов'язків

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Статтею 936 Цивільного кодексу України визначено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено, що зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Строк зберігання за договором зберігання і строк дії договору зберігання не є тотожними поняттями.

Статтею 948 Цивільного кодексу України передбачено, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. та норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що за цивільно-правовими ознаками зазначений договір є договором найму (оренди), порядок укладення та виконання якого врегульовано нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України.

При цьому, наведені висновки суду ґрунтуються на тому, що предметом договору оренди є передача належного орендодавцю майна в користування орендарю, в той час як за договором зберігання зберігач бере на себе обов'язки забезпечити схоронність майна, одержаного від поклажодавця.

При цьому, за договором зберігання поклажодавець не набуває прав щодо фактичного користування об'єктом (приміщення, контейнери тощо), що забезпечує зберігання відповідного майна на відміну від відносин оренди, у яких орендар має право користуватись орендованим майном у відповідності до його призначення та за власною потребою.

Так, за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. Публічному акціонерному товариству "Укртранснафта" передано у користування майно, належне Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", яке визначене індивідуальними ознаками та зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ), з метою використання такого майна у господарській діяльності відповідача за первісним позовом, що відповідає визначенню оренди (найму).

Стосовно умови договору щодо обов'язку Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" забезпечити схоронність нафти відповідача за первісним позовом в орендованих ємностях, суд відзначає, що такі положення договору, зумовлені саме функціональним призначенням орендованого майна, специфікою його використання, а також статутною діяльністю як Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", так і Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта".

Таким чином, зберігальне зобов'язання може бути як самостійним, так і додатковим предметом договірного зобов'язання (ст. 824 Цивільного кодексу України, ст. 587 Цивільного кодексу України ст. 667 Цивільного кодексу України), проте включення до умов договору зберігальних (охоронних) зобов'язань не змінює основну правову природу такого договору та не свідчить про наявність іншої мети при його укладенні.

Відтак, суд вважає за доцільне звернути увагу, що наявність у договорі умови щодо обов'язку орендодавця забезпечити належний стан орендованого майна та розміщених у ньому об'єктів не зумовлює виникнення між сторонами лише відносин зберігання й ніяких інших.

За змістом договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. метою передання позивачем за первісним позовом належного йому майна в оренду є отримання винагороди у вигляді сплати щомісячної орендної плати, що також характеризує вказаний договір, як договір оренди відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України.

Також суд звертає увагу, що визначальною умовою договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. є строк його дії, що відповідає нормам ст. 763 Цивільного кодексу України, в той час як у відносинах зберігання визначається саме строк зберігання майна, що закріплено у ст. 938 Цивільного кодексу України.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене, виходячи зі змісту договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., а також обсягу прав та обов'язків сторін, що обумовлені ним, суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні підстави стверджувати, що сторони мали на меті укладення іншого правочину, ніж той, який вони фактично уклали.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, правовідносини щодо оренди спірного майна існували між сторонами з 2014 року, про що свідчать укладені ними договори оренди № 2632/18/2107 від 28.10.2014 р., № 2633/8/2107 від 05.11.2014 р., № 228/8/2107 від 10.02.2015 р., № 371/8/2107 від 18.02.2015 р. та № 643/8/2107 від 05.03.2015 р.

При цьому, правомірність вказаних договорів оренди Публічним акціонерним товариством "Укртранснафта" не оспорюється, доказів наявності намірів або вчинення відповідачем за первісним позовом фактичних у період з жовтня 2014 року до квітня 2015 року дій щодо оформлення сторонами саме відносин зберігання матеріали справи не місять.

До загальних засад цивільного законодавства нормами ст. 3 Цивільного кодексу України віднесено, зокрема, свободу договору, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

За правилами ст. 7 Цивільного кодексу України цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин. Звичай, що суперечить договору або актам цивільного законодавства, у цивільних відносинах не застосовується.

Тож, за усталеною у відносинах сторін практикою, протягом жовтня 2014 року - квітня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Укртранснафта» та Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" існували саме орендні відносини, що самими сторонами не заперечується.

Зокрема, судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» сплачувало орендну плату за користування належним Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" майном відповідно до вищезгаданих договорів.

Таким чином, існування між сторонами правовідносин щодо оренди спірного майна протягом жовтня 2014 року - квітня 2015 року та, зокрема, фактичне виконання відповідачем за первісним позовом грошових зобов'язань щодо сплати орендних платежів, спростовує доводи останнього про приховання сторонами договору зберігання, у зв'язку з укладенням договору оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., предметом якого є майно, що було також предметом договорів оренди № 2632/18/2107 від 28.10.2014 р., № 2633/8/2107 від 05.11.2014 р., № 228/8/2107 від 10.02.2015 р., № 371/8/2107 від 18.02.2015 р. та № 643/8/2107 від 05.03.2015 р.

Як зазначалось вище, додатковою угодою № 4 від 28.10.2014 р. сторони розірвали договір про надання послуг зі зберігання нафти № 3/2014 від 01.04.2014 р. та вирішили вважати повернутою нафту згідно з актом приймання-передачі нафти зі зберігання 06.07.2014 р.

Пунктом 5 додаткової угоди № 4 від 28.10.2014 р. закріплено, що з моменту повернення нафти зі зберігання сторони не будуть вважати себе зобов'язаними якими-небудь правами та обов'язками за договором про надання послуг зі зберігання нафти № 3/2014 від 01.04.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Таким чином, враховуючи, що відносини сторін за договором про надання послуг зі зберігання нафти № 3/2014 від 01.04.2014 р. фактично припинились в силу приписів ст.ст. 651, 653 Цивільного кодексу України.

Тож, виходячи з вищенаведеного, суд вважає безпідставними твердження Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", що укладенням договору оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. сторони фактично продовжились відносини сторін щодо зберігання нафти за договором № 3/2014 від 01.04.2014 р., оскільки на момент укладення оспорюваного правочину договір № 3/2014 від 01.04.2014 р. припинив свою дію.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити наступне.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 13 Конституції України закріплює обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ухвали Верховного Суду України від 06.07.2011 р. № 6-28595св09 у разі, якщо вимога не відповідає встановленим законом або договором способах захисту прав, суд повинен відмовити у позові.

Тож, приймаючи до уваги вищевикладене, зважаючи на положення ст.ст. 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України, з огляду на висновки суду, що укладений між сторонами правочин за своїми правовими ознаками є договором оренди, суд вважає недоведеними та такими, що спростовуються наведеними вище обставинами твердження Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" про удаваність договору № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., у зв'язку з чим суд вважає необґрунтованою вимогу в цій частині.

Стосовно тверджень Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", що договір оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. є недійсним, оскільки сторонами при його укладенні не дотримано порядку здійснення державних закупівель, суд відзначає наступне.

Частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною, сторонами, вимог, які встановлені частиною 1 статті 203 вказаного Кодексу, є підставою для визнання правочину недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" вказує, що при його укладенні сторони мали дотриматися визначених ст. 12 Закону України "Про здійснення державних закупівель" вимог, оскільки Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" є суб'єктом, на якого поширюється дія норм вказаного закону.

Відповідно до статуту Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" метою діяльності товариства є здійснення транспортування, закупівлі, зберігання, переробки, перевалки та реалізації нафти і нафтопродуктів.

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади встановлені Законом України "Про здійснення державних закупівель".

Пунктом 9 статті 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що замовники - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи (підприємства, установи, організації) та їх об'єднання, які забезпечують потреби держави або територіальної громади, якщо така діяльність не здійснюється на промисловій чи комерційній основі за наявності однієї з таких ознак: юридична особа є одержувачем бюджетних коштів та уповноважена розпорядником бюджетних коштів на здійснення заходів, передбачених бюджетною програмою, в межах такого фінансування; органи державної влади чи органи місцевого самоврядування або інші замовники володіють більшістю голосів у вищому органі управління юридичної особи; у статутному капіталі юридичної особи державна або комунальна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків.

Згідно з п. 20 ст. 1 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) послуги - це будь-який предмет закупівлі (крім товарів і робіт), зокрема, транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт. Предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, які закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі.

Відповідно до абз. 8 ч. 3 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) дія цього Закону не поширюється на випадки, якщо предметом закупівлі є придбання, оренда землі, будівель, іншого нерухомого майна або майнових прав на землю, будівлі, інше нерухоме майно.

Предметом оспорюваного договору оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. є передання в тимчасове платне користування (оренду) майно, що належить Публічному акціонерному товариству "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" на праві власності, а саме: резервуар № 735 (інв. № 26896); резервуар № 737 (інв. № 26898), резервуар № 739 (інв. № 4001575), резервуар № 740 (інв. № 4001576), резервуар № 741 (інв. № 4001577), резервуар № 743 (інв. № 26904), резервуар № 745 (інв. № 26906), резервуар № 747 (інв. № 26892), резервуар № 751 (інв. № 26448), резервуар № 752 (інв. № 20135), резервуар № 753 (інв. № 2642), резервуар № 754 (інв. № 20075), резервуар № 755 (інв. № 20384), які призначені для зберігання нафти сирої.

Відповідно до ст.ст. 179, 181 Цивільного кодексу України, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Отже, ознаками нерухомого майна є: розташування об'єкту на земельній ділянці; неможливість переміщення об'єкту без його знецінення; неможливість переміщення об'єкту без зміни його призначення.

Відповідно до ст. 187 Цивільного кодексу України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення.

З наявних в матеріалах справи технічних паспортів на спірні резервуари вбачається, що однією з їх складових є фундамент, що є підземною частиною споруди, через яку передається навантаження від його надземної частини на ґрунт. Отже, відповідний фундамент є складовою спірних резервуарів, що свідчить про існування в них таких ознак нерухомості як: розташування об'єкту на земельній ділянці та неможливість переміщення об'єкту без його знецінення.

Згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 р. № 507, що є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації та призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні, класифікації будівель та споруд вбачається віднесення резервуарів для нафти та газу до складу будівель і споруд.

Таким чином, виходячи в аналізу вищенаведених норм, резервуари, що є об'єктами оренди за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. є нерухомим майном в розумінні положень ст.ст. 179, 181 Цивільного кодексу України, а відтак - в силу приписів абз. 8 ч. 3 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) відсутні правові підстави для застосування визначених таким законом вимог при укладенні договору оренди.

Крім того, ч. 4 ст. 2 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору) встановлено, що особливості здійснення процедур закупівлі, визначених цим Законом, встановлюються окремими законами для юридичних осіб, які провадять діяльність у таких сферах, зокрема забезпечення транспортування, зберігання, переробки нафти та нафтопродуктів сирих.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" замовники здійснюють закупівлі відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Таким чином, з аналізу вказаних положень вбачається, що у разі коли на правовідносини поширюється дія Закону України "Про здійснення державних закупівель", застосуванню підлягає спеціальний Закон, який регулює особливості здійснення саме процедур (порядку) закупівель, в окремих сферах господарської діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності" визначено, що без застосування процедур закупівель, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель" та цим Законом, замовник здійснює закупівлі: вуглеводневої сировини, нафтопродуктів для їх подальшої переробки і реалізації, та пов'язаних і необхідних для цього супутніх послуг: з переробки, виробництва, транспортування, фрахтування, страхування, переміщення, вантажних перевезень, зберігання, зливу/наливу, інспекції кількості та якості, митно-брокерських, інформаційно-аналітичних послуг щодо ринкових цін та біржових котирувань, фінансових послуг, послуг бірж, аукціонів, систем електронних торгів;

Відтак, укладення правочину оренди резервуарів для зберігання належної Публічному акціонерному товариству "Укртранснафта" нафти здійснюється без застосування процедур закупівель, передбачених Законом України "Про здійснення державних закупівель", Законом України "Про особливості здійснення закупівель в окремих сферах господарської діяльності".

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що доводи Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", наведені в обґрунтування зустрічного позову не ґрунтуються на нормах законодавства та не підтверджуються наявними у справі документами, а також спростовуються встановленими судом обставинами, у зв'язку з чим суд вважає відсутніми підстави, з якими закон пов'язує недійсність правочину відповідності до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та відмовляє у задоволенні зустрічного позову повністю.

При цьому, суд вважає за доцільне звернути увагу, що за приписами ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За приписами ст.ст. 207 Господарського кодексу України та ст. 236 Цивільного кодексу України виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Виходячи із правової природи як орендних правовідносин, так і відносин зберігання, вказані договори фактично є безповоротними, що, в свою чергу, унеможливлює застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо.

Тобто, виходячи з вищенаведених норм, відсутні правові підстави для визнання недійсним договору, який припинив свою дію, про що вказано у постановах Верховного Суду України № 3-1143гс15 від 23.12.2015 р. та 3-38гс14 від 19.08.2014 р.

Так, відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у вказаних постановах, провадження у справі про визнання недійсним договору, зобов'язання за яким є припиненими, підлягає припиненню на підставі п. 1-1, ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Водночас, суд відзначає, що до договір оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. не припинив існування, а частково припинив свою дію через закінчення строку, на який його було укладено у відповідності до приписів ст. 764 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України.

Крім того, припинення провадження за правилами п. 1-1, ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України можливе у випадку припинення існування предмета спору у процесі провадження у справі (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

За таких обставин, суд не вбачає за можливе припинити провадження у даній справі в порядку п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, як встановлено судом та не спростовано сторонами, на час розгляду спору у суді нафта відповідача за первісним позовом фактично знаходиться у резервуарах, орендованих за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. Факт користування майном після закінчення дії договору не заперечується учасниками провадження у справі.

Разом з тим, умовами договору оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. встановлено, що договір діє в частині проведення взаєморозрахунків до повного їх завершення.

Згідно зі ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Нормами ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Частинами 2, 3 ст. 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Тобто, з урахуванням викладеного сторони не позбавлені передбачити в договорі оренди положення щодо обов'язку орендаря сплачувати орендодавцю орендну плату після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна.

Таке право сторін повністю узгоджується із приписами глави 58 Цивільного кодексу України оскільки буде передбачати продовження обов'язку внесення плати за користування майном.

За приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні норми закріплені також і в Господарському кодексу України.

Так, відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, будь-який рівнозначний пункт щодо обов'язку сплати орендних платежів після припинення дії договору оренди до дня фактичного повернення майна в розумінні ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України є обумовленим договором відступом сторін від загального правила та свідчить про продовження існування зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати на користь орендодавця, яке буде припинено в момент фактичного повернення майна.

Відтак, враховуючи вищенаведені положення, а також виходячи з умов договору оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., обов'язок сплати орендної плати пов'язується з фактичним знаходженням нафти в орендованих резервуарах, тобто, зобов'язання відповідача за первісним позовом сплачувати плату за весь час фактичного користування майном не припиняється, оскільки його припинення у розумінні умов спірного договору пов'язано з моментом повернення орендованих резервуарів шляхом повернення належної відповідачу за первісним позовом нафти, а не із закінченням строку дії договору, що відповідає приписам ст.ст. 6, 653, 762 Цивільного кодексу України.

Такі ж правові висновки щодо обов'язку орендаря сплачувати оренду плату за весь час фактичного користування майном викладені в постановах Вищого господарського суду України від 12.02.2014 р. у справі № 927/1215/13 (залишеній без змін в частині визнання правомірним стягнення орендної плати після припинення договору за фактичний час користування орендованим майном постановою Верховного Суду України від 02.09.2014 року), від 05.02.2014 р. у справі № 907/669/13, від 08.12.2011 р. у справі № 37/121, від 22.10.2009 р. у справі № 26/399.

Тож, враховуючи, що передане відповідачеві за первісним позовом майно за договором оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. повернуто не було, що сторонами не заперечується та підтверджується наявними в матеріалах справи актами інвентаризації, підписаними представниками та скріпленими печатками сторін, а отже, в силу наведених положень чинного законодавства України та приписів спірного договору у останнього виник обов'язок зі оплати орендної плати за увесь фактичний час користування таким майном, зокрема, у спірний період.

Посилання відповідача за первісним позовом на відсутність у нього обов'язку сплачувати орендну плату у спірний період через погіршення якості розміщеної в орендованих резервуарах нафти судом відхиляється, оскільки сторонами не передбачено в договорі оренди № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. право орендаря на зменшення орендної плати чи відмову від її сплати взагалі у зв'язку з погіршенням якості нафти.

При цьому, договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. сторони погодили, що у разі зміни якості, яка знаходилась в орендованих резервуарах, всі фінансові питання мають врегульовуватись шляхом підписання відповідних додаткових угод або шляхом підписання окремого договору.

Водночас, доказів укладення додаткових угод щодо зміни порядку визначення орендної плати, або укладення окремого договору стосовно спірного майна, суду не надано.

Між тим, відповідачем за первісним позовом не доведено у встановлено законом порядку погіршення якості нафти, яка знаходиться у орендованих за договором резервуарах.

Не відносяться обставини погіршення якості нафти і до підстав, які б передбачали можливість звільнення орендаря від обов'язку по сплаті орендної плати у розумінні ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України.

Інших обґрунтувань щодо звільнення Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" від обов'язку зі сплати орендної плати за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. за весь час фактичного користування орендованим майном, останнім суду не надано.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Розглядаючи даний спір по суті, суд вважає за необхідне надати правову оцінку заяві Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 92 590 403, 31 грн., що становить заборгованість Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. за квітень 2015 року у розмірі 46 057 382, 40 грн. та травень 2015 р. у розмірі 46 533 020, 90 грн. та заборгованість Публічного акціонерного товариство "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" за договором купівлі-продажу сирої нафти від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13.

Відповідно до ч. ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Згідно з ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Тобто, заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань.

При цьому, якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання, то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Відтак, зарахування зустрічної однорідної вимоги здійснюється в силу положень ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Між тим, чинним законодавством України не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог як одностороннього правочину, а відтак - такий правочин вважається вчиненим, а зобов'язання, відповідно, припиненим внаслідок заліку однорідних вимог у момент вчинення правочину, тобто у момент реалізації правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє виявлення.

Слід відзначити, що Публічне акціонерне товариство «Укртранснафта» листом № 04-02/341/3686 від 18.08.2015 р. заявило заперечення проти зарахування зустрічних однорідних вимог у зв'язку із неузгодженістю суми заборгованості Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р.

В той же час, документально підтверджених відомостей щодо оспорення одностороннього правочину Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про зарахування зустрічних однорідних вимог на загальну суму 92 590 403, 31 грн. відповідачем за первісним позовом суду не надано.

Проаналізувавши договір купівлі-продажу сирої нафти від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, а також договір № 669/8/2107 від 01.04.2015 р., суд дійшов висновку, що строк виконання сторонами грошових зобов'язань за вказаними договорами є таким, що настав, а заява Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про зарахування зустрічних однорідних вимог є такою що відповідає вимогам чинного законодавства України.

Відтак, суд вважає правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" та Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» на загальну суму 92 590 403, 31 грн. вчиненим відповідно до приписів ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України, а зобов'язання Публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» перед позивачем за первісним позовом за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. на суму 92 590 403, 31 грн. відповідно припиненим.

При цьому, оскільки таке зарахування фактично відбулось до звернення Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" з позовом, суд вважає необґрунтованим включення суми боргу за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. у розмірі 92 590 403, 31 грн. до позовних вимог.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" про стягнення заборгованості за договором № 669/8/2107 від 01.04.2015 р. користування орендованим майном за період квітень-грудень 2015 року (включно).

Однак, враховуючи припинення зобов'язання щодо сплати боргу у розмірі 92 590 403, 31 грн. до порушення провадження у даній справі, вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню у розмірі 329 602 268, 69 грн.

Крім того, Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" заявлено вимоги про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" інфляційних втрат у розмірі 7 253 908, 14 грн., 3 % річних у розмірі 4 187 310, 08 грн. та 62 412 001, 37 грн. - пені.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з розрахунком позивача за первісним позовом за період з 27.05.2015 р. (дата виникнення заборгованості за квітень) та за кожні шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано за відповідний період (за правилами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України) розмір пені становить 62 412 001, 37 грн.; інфляційні втрати та 3 % річних за період з 27.05.2015 р. (дата виникнення заборгованості за квітень) до 20.01.2016 р. становлять 7 253 908, 14 грн. та 4 187 310, 08 грн. відповідно.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" сум, судом встановлено, що позивачем за первісним позовом допущено помилку в методиці розрахунку, а також не враховано часткове припинення грошового зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, що, в свою чергу, призвело до невірних розрахунків.

За правилами ст.ст. 252, 253, 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

Виходячи з умов договору, а також положень чинного законодавства України, днем прострочення сплати орендної плати слід вважати перший день після спливу п'ятнадцятиденного строку, тобто за актом наданих послуг від 30.04.2015 р. прострочення заборгованості слід обчислювати з 27.05.2015 р., за актом наданих послуг від 31.05.2015 р. - 23.06.2015 р. за актом наданих послуг від 30.06.2015 р. - з 22.07.2015р., за актом наданих послуг від 31.07.2015 р. - з 22.08.2015 р., за актом наданих послуг від 30.08.2015 р. - з 22.09.2015 р., за актом наданих послуг від 30.09.2015 р. - з 22.10.2015 р., за актом наданих послуг від 31.10.2015 р. - з 23.11.2015 р., за актом наданих послуг від 30.11.2015 р. - з 22.12.2015 р.

Здійснивши власний розрахунок заявлених до стягнення сум пені, 3 % річних та інфляційних втрат за період, що визначений з дня виникнення заборгованості за кожним актом у відповідності до вимог чинного законодавства України, судом встановлено, що належна до стягнення сума пені становить 44 591 962, 65 грн., 3 % річних від простроченої суми - 2 806 083, 75 грн. , інфляційні втрати - 7 253 908, 14 грн.

Підсумовуючи вищенаведене та виходячи із заявлених Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та стягнення з Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" заборгованості у розмірі 329 602 268, 69 грн. пені у розмір 44 591 962, 65 грн., 3 % річних від простроченої суми, що становить 2 806 083, 75 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7 253 908, 14 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за первісним позовом - покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та на Публічне акціонерне товариство "Укртранснафта" - за зустрічним позовом.

В той же час, враховуючи, що судовий збір при поданні позову Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" сплачений за максимальною ставкою (182 700, 00 грн.) та сума судового збору, що пропорційна розміру задоволених позовних вимог не є меншою за максимальну, з Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" підлягає стягненню судовий збір у розмірі 182 700, 00 грн.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта" (01133, м. Київ, вул. Кутузова. 18/7, ідентифікаційний код 31570412), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Публічним акціонерним товариством "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта" (39609, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3, ) заборгованість у розмірі 329 602 268, 69 грн., пеню у розмірі 44 591 962, 65 грн., 3 % річних від простроченої суми, що становить 2 806 083, 75 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 253 908, 14 грн. та 182 700, 00 грн. - судового збору.

3. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.02.2016

Головуючи суддя: Сташків Р.Б.

Судді: Пригунова А.Б.

Бондарчук В.В.