ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016р. Справа№ 914/32/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ-ЕКОСВІТ», м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про: стягнення 12944,31 грн. заборгованості

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Зусько І.С.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 28.01.2016 року);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність від 22.01.2016 року)

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 01.03.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ-ЕКОСВІТ» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 12944,3 грн. заборгованості.

Ухвалою суду від 11.01.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 02.02.2016 року, відмовлено в залученні Львівського комунального підприємства «Житловик-С» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Ухвалою суду від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено на 16.02.2016 року. В судовому засіданні 16.02.2016 року оголошено перерву до 01.03.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем умов Договору №С112/9 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.10.2013 року в частині повного та вчасного проведення розрахунків з позивачем за надані послуги з вивезення побутових відходів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, проти позову заперечив повністю з підстав, зазначених у поданому через канцелярію суду відзиві на позовну заяву (вх. № 3950/16 від 02.02.2016 року). Зокрема, зазначив, заявлена заборгованість не обґрунтована жодними доказами, долучений до матеріалів справи в якості доказу заборгованості Акт звірки взаєморозрахунків не підтверджує наявність заборгованості, оскільки складений в односторонньому порядку. Це ж стосується і Акту про фактичне надання послуги від 20.10.2015 року, в якому не вказано ані кількості наданих послуг, ані період, за який вони надавались.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДВ-ЕКОСВІТ» (Виконавець), з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Споживач), з другої сторони та ЛКП «Житловик-С» укладено Договір №С112/9 про надання послуг з вивезення побутових відходів (Договір), відповідно до п.1. якого Виконавець зобов'язався згідно з графіком надавати послуги з вивезення побутових відходів, а Замовник зобов'язався своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених цим договором (послуги).

Згідно з пунктами 2, 3 Договору Виконавець надає замовнику послуги з вивезення побутових, великогабаритних, ремонтних відходів. Вивезення виробничих, будівельних, негабаритних (розмір, який перевищує 50*50*50 см) та інших відходів, що не відносяться до категорії побутових здійснюється за окремою домовленістю Сторін. Послуги з вивезення побутових відходів надаються за контейнерною схемою, за якою контейнери знаходяться на території ЛКП.

Відповідно до п.8 Договору розрахунок обсягу і вартості послуг здійснюється згідно з Додатком І до Договору надання послуг з вивезення побутових відходів.

Як зазначив позивач у позовній заяві, на виконання взятих на себе зобов'язань згідно Договору позивачем надано відповідачу послуги на загальну суму 5354,11 грн. (п'ять тисяч триста п'ятдесят чотири гривні 11 коп.).

На підтвердження надання послуг позивачем до матеріалів справи долучено копію Акту про фактичне надання послуг від 20.10.2015 р., підписаний та скріплений печатками ТОВ «ДВ-ЕКОСВІТ» та ЛКП «Житловик-С».

Окрім суми основного боргу у розмірі 5354,11 грн. відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 3212,00 грн. пені, 281,20 грн. 3% річних та 4097,00 грн. інфляційних втрат.

Відповідач проти задоволення позову заперечив повністю, зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт надання послуг з вивезення побутових відходів.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з ст. 175 Господарського Кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Господарські зобов'язання між сторонами виникли на підставі Договору №С112/9 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.10.2013 року.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивачем в якості доказу належного виконання зобов'язань за Договором подано Акт про фактичне надання послуг від 20.10.2015 р., що підписаний та скріплений печатками ТОВ «ДВ-ЕКОСВІТ» та ЛКП «Житловик-С».

Суд погоджується з твердженнями відповідача про те, що Акт про фактичне надання послуги від 20.10.2015 року не є належним доказом фактичного надання послуг, оскільки в ньому не вказано ані кількості наданих послуг, ані період, за який вони надавались, а також відсутні в акті належні реквізити відповідача.

Одночасно суд зазначає, що сама відмова відповідача від підписання Акту не може слугувати підставою для звільнення його від виконання взятих на себе зобов'язань згідно Договору №С112/9 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.10.2013 року, зокрема, обов'язку оплатити надані послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктами 9-11 Договору встановлено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. У разі застосування щомісячної системи оплати послуг платежі вносяться не пізніше до 10 числа періоду, що настає за розрахунковим. Послуги оплачуються шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок Виконавця, що зазначений у реквізитах договору.

Споживач зобов'язався оплачувати в установлений договором строк надані йому послуги з вивезення відходів (підпункт 1 пункту 15 Договору).

У матеріалах справи містяться докази, які свідчать про направлення позивачем рахунків відповідачеві про оплату послуг за Договором №С112/9.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд вважає підставними та обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 5354,11 грн. основного боргу, 281,20 грн. 3% річних та 4097,00 грн. інфляційних втрат.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 3212,00 грн. пені, то остання не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

У відповідності до ч.4. ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Договором №С112/9 про надання послуг з вивезення побутових відходів від 01.10.2013 року не передбачено відповідальності Споживача за несвоєчасне виконаного грошового зобов'язання у формі пені.

Підпункт 1 пункту 17 Договору про те, що Споживач несе відповідальність згідно із законом і цим договором за несвоєчасне внесення плати за послуги, не може слугувати підставою для нарахування відповідачу пені.

Відтак, вимога позивача про стягнення з відповідача 3212,00 грн. пені є необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 49 ГПК України судовий збір у розмірі 1218,00 грн. слід покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79053, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВ-ЕКОСВІТ» (79035, м. Львів, вул. Пасічна, 127; ) 5354,11 грн. основного боргу, 281,20 грн. 3% річних, 4097,00 грн. інфляційних втрат та 915,77 грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. Відмовити в частині позову про стягнення 3212,00 грн. пені.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.03.2016 р.

Суддя Кидисюк Р.А