ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Справа № 918/910/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоКролевець О.А. (доповідач у справі),
суддів:Євсікова О.О., Попікової О.В.
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішенняГосподарського суду Рівненської області від 12.10.2015
та постановуРівненського апеляційного господарського суду від 23.12.2015
у справі№918/910/15 Господарського суду Рівненської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
доПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз"
простягнення заборгованості, пені, 3% річних та інфляційних втрат за договором купівлі-продажу природного газу
за участю представників сторін
від позивача:Данилевський О.М.
від відповідача:Палькевич Н.С.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" про стягнення 43161894,28 грн., у тому числі: 37203133,59 грн. заборгованості за поставлений природний газ, 3991257,86 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, 437805,00 грн. 3% річних у сумі, 1529697,83 грн. інфляційних.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 12.10.2015 (суддя Гудзенко Я.О.), яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 (колегія суддів у складі: Юрчук М.І., Павлюк І.Ю., Крейбух О.Г.), позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за поставлений природний газ у сумі 2159221,85 грн. основної суми боргу, пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 121767,56 грн., 3% річних у сумі 6088,38 грн.; у задоволенні решти вимог відмовлено; у частині стягнення основного боргу в сумі 35043911,74 грн. провадження у справі припинено; відстрочено виконання рішення на три місяці.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення яким позов у частині стягнення 3869490,30 грн. пені, 431716,62 грн. річних і 1529697,83 грн. інфляційних втрат задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 04.01.2013 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та ПАТ по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №13-132-Н (надалі - Договір), за умовами якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець - прийняти та оплатити цей газ на умовах цього договору.

Відповідно до п.п. 3.3, 3.4 Договору передбачено, що приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

До основного Договору сторонами укладено додаткові угоди №1 від 10.07.2013, №2 від 31.12.2013, №3 від 28.04.2014, №4 від 15.05.2014, №5 від 10.06.2014, №6 від 22.12.2014, №7 від 27.03.2015, №8 від 16.06.2015.

Зокрема, додатковою угодою №2 від 31.12.2013 сторони виклали п. 7.2 ст. 7 Договору в іншій редакції і зазначили, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 6.1 Договору).

Додатковою угодою №8 від 16.06.2015 строк дії Договору встановлено з 01.01.2013 до 30.06.2015 включно, а в частині проведення розрахунків за отриманий природний газ - до їх повного здійснення; Договір вважається таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015.

Відповідно до п. 6.1 Договору (в редакції додаткової угоди №3) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2 Договору. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць.

На виконання умов основного Договору (з урахуванням додаткових угод) у період із 01.01.2013 до 30.06.2015 ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" поставило ПАТ по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" природний газ на загальну суму 608237042,98 грн., що підтверджується підписаними сторонами актами приймання-передачі. Жодних зауважень чи претензій з приводу поставки природного газу (його кількісних та якісних характеристик чи строків поставки), відповідач позивачу не пред'являв.

Однак ПАТ по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" обов'язок з оплати вартості поставленого йому природного газу виконало не в повному обсязі, у зв'язку з чим ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення 43161894,28 грн., у тому числі: 37203133,59 грн. заборгованості за поставлений природний газ, 3991257,86 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, 437805,00 грн. 3% річних у сумі, 1529697,83 грн. інфляційних.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, на підставі договорів чи інших правочинів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 1 ст. 230, ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України, ч. 3 ст. 549, ч. 1 ст. 612 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено обов'язок учасника господарських відносин сплатити штрафні санкції у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, зокрема: у вигляді штрафу, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; та у вигляді пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, розмір яких, зазвичай, визначається обліковою ставкою Національного банку України та не може перевищувати подвійної облікової ставки, що діяла у відповідний період.

У силу ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 за №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Водночас позовна давність визначена у ст. 256 ЦК України як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. Втім, згідно зі ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю; зокрема, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, однак позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З огляду на викладені положення законодавства, встановивши на підставі наданих сторонами доказів обставини сплати відповідачем в процесі розгляду справи основного боргу в сумі 35043911,74 грн., суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення вказаної суми на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України через відсутність предмету спору, а також про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений природний газ у сумі 2159221,85 грн. основної суми боргу, яка залишилась не погашеною на момент вирішення даного спору. Висновки судів у вказаній частині не спростовані сторонами під час касаційного перегляду справи.

Разом з тим висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі лише 121767,56 грн., 3% річних лише в сумі лише 6088,38 грн., а також відсутність правових підстав для стягнення інфляційних не засновані на положеннях наведених вище правових норм.

Так, при вирішенні спору в зазначеній частині суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що враховуючи зміну сторонами порядку проведення розрахунків за Договором, прострочення виконання грошового зобов'язання за умовами Договору настало лише з 20.07.2015, у зв'язку з чим право на нарахування пені, 3% річних у позивача виникло лише з 20.07.2015, а підстави для нарахування інфляційних взагалі відсутні.

Проте з встановлених судами обставин вбачається, що у п. 6.1 Договору в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014 сторони погодили здійснення покупцем поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки або ж у разі неповної оплати здійснення остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Оскільки під час розгляду даної справи суди першої та апеляційної інстанцій не встановили обставини зміни сторонами передбаченого вказаною умовою Договору терміну виконання покупцем зобов'язання щодо поточної щомісячної оплати планових обсягів газу, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України воно підлягало виконанню саме у цей термін, відтак час прострочення оплати щодо окремих обсягів газу має обчислюватись з 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу.

Водночас слід зауважити, що з вказаної в судових рішеннях редакції п. 7.2 Договору не вбачається встановлення сторонами певного іншого строку виконання саме зобов'язань з оплати поставленого газу, адже вказана умова Договору пов'язує з обставинами здійснення повної оплати фактично отриманого за договором природного газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, лише обов'язок покупця сплатити продавцеві пеню.

При цьому в будь-якому випадку обчислення розміру пені за кожен день прострочення платежу має здійснюватися за правилами, закріпленими у ч. 6 ст. 232 ГК України, яка надаючи сторонам право за згодою встановлювати певну тривалість періоду нарахування пені, не дозволяє їм змінювати початок перебігу вказаного періоду - з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Не врахувавши викладеного, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини щодо часу прострочення виконання відповідачем обов'язку з оплати відповідних обсягів газу за кожен місяць у спірний період, а відтак і не з'ясували належні до сплати відповідно до ст. 625 ЦК України суми інфляційних і 3% річних за відповідні періоди та належним чином не перевірили правильність нарахування позивачем сум пені за відповідні порушення. З урахуванням відсутності дослідження вказаних обставин не можна визнати належно розглянутим також клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій як у частині відмови в задоволенні позовних вимог, так і в частині стягнення 121767,56 грн. пені, 6088,38 грн. 3% річних, адже такі висновки є передчасними.

Оскільки касаційна інстанція не наділена правом оцінки доказів, наданих сторонами у справі, а таке право належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справу в зазначеній частині слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних у відповідному розмірі, передбаченому законом та Договором.

У решті рішення та постанова підлягають залишенню без змін, адже скаржником не доведено порушення або неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права щодо обставин, встановлених ними під час розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Рівненської області від 12.10.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 у справі №918/910/15 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 121767,56 грн. і 3% річних у сумі 6088,38 грн., а також у частині відмови у задоволенні позовних вимог. Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Господарського суду Рівненської області від 12.10.2015 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 у справі №918/910/15 залишити без змін.

Головуючий суддя О.Кролевець

Судді О.Євсіков

О.Попікова