РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/28037/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лабораторія інформаційних систем та технологій"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Демос-90"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 (третя особа 1), ОСОБА_2 (третя особа 2), ОСОБА_3 (третя особа 3), ОСОБА_4 (третя особа 4), ОСОБА_5 (третя особа 5), ОСОБА_6 (третя особа 6), ОСОБА_7 (третя особа 7), ОСОБА_8 (третя особа 8), ОСОБА_9 (третя особа 9), ОСОБА_10 (третя особа 10), ОСОБА_11 (третя особа 11), ОСОБА_12 (третя особа 12), ОСОБА_13 (третя особа 13), ОСОБА_14 (третя особа 14), ОСОБА_15 (третя особа 15), ОСОБА_16 (третя особа 16), ОСОБА_17 (третя особа 17), ОСОБА_18 (третя особа 18), ОСОБА_19 (третя особа 19), ОСОБА_20 (третя особа 20), ОСОБА_21 (третя особа 21), ОСОБА_22 (третя особа 22), ОСОБА_23 (третя особа 23).

про визнання недійсним договору

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Попеску М.В., Нікітченко В.В.

від відповідача: Кучер М.М.

в судовому засіданні приймав участь ОСОБА_27

від третьої особи 1: ОСОБА_28, ОСОБА_29

від третьої особи 2: ОСОБА_2,ОСОБА_29

від третьої особи 3: ОСОБА_29

від третьої особи 4: ОСОБА_29

від третьої особи 5: ОСОБА_29

від третьої особи 6: не з'явились

від третьої особи 7: ОСОБА_29

від третьої особи 8: ОСОБА_29

від третьої особи 9: ОСОБА_29

від третьої особи 10: ОСОБА_29

від третьої особи 11: ОСОБА_29, ОСОБА_11

від третьої особи 12: ОСОБА_29

від третьої особи 13: ОСОБА_29

від третьої особи 14: ОСОБА_29

від третьої особи 15: ОСОБА_15, ОСОБА_29

від третьої особи 16: не з'явились

від третьої особи 17: ОСОБА_30

від третьої особи 18: не з'явились

від третьої особи 19: не з'явились

від третьої особи 20: не з'явились

від третьої особи 21: не з'явились

від третьої особи 22: ОСОБА_22

від третьої особи 23: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» про визнання недійсним договору № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій». Позовні вимоги обґрунтовані підписанням договору № 1/05/07 від 23.05.2007 р. ОСОБА_27 одночасно від імені обох контрагентів, що суперечить нормам чинного законодавства України та є підставою для визнання недійсним правочину відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2015 р. порушено провадження у справі № 910/28037/15 та призначено до розгляду у судовому засіданні на 07.12.2015 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Демос-90» подало відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечило, мотивуючи свої заперечення тим, що у справі відсутній оспорюваний договір, у зв'язку з чим провадження у справі підлягає припиненню у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Також відповідач подав клопотання про призначення судової експертизи у даній справі для встановлення автентичності підписів на оспорюваному договорі, у зв'язку з наявністю сумнівів у тому, що підпис дійсно належить директору Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» ОСОБА_27

У подальшому, присутній у судовому засіданні ОСОБА_27 підтвердив факт підписання ним договору № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від імені обох сторін договору.

За правилами ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відтак, враховуючи, що безпосередньо ОСОБА_27 підтвердив автентичність власного підпису на оспорюваному договорі та відсутність суперечливості доказів, суд не вбачає за доцільне призначати судову експертизу у даній справі та відмовляє у задоволенні клопотання.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2016 р. у справі № 910/28037/15 залучено до участі у розгляді даної справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 та ОСОБА_23.

У даному судовому засіданні представник позивача подав заяву про включення до списку інвесторів ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33.

Розглянувши вищевказану заяву, суд відзначає, що відносини інвестування будівництва офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 врегульовані нормами матеріального права, в той час як господарське процесуальне законодавство України не передбачає компетенції суду щодо втручання у господарську діяльність юридичних осіб та надання конкретним особам статусу інвесторів.

Також представник позивача подав клопотання про залучення до участі у розгляді даної справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33, які за твердженням позивача є інвесторами житлового будинку по АДРЕСА_1 та витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» інвестиційних договорів щодо третіх осіб.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Згідно з п. 1.6. постанови постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Розглянувши вищевказане клопотання позивача, суд відмовляє у його задоволенні, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б свідчили, що вказані особи є інвесторами будівництва офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1.

Крім того, представник відповідача заперечив факт наявності у нього інвестиційних договорів, укладених із вищевказаними особами, а відтак - клопотання позивача про залучення до участі у розгляді даної справи третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_31, ОСОБА_32 та ОСОБА_33, суд визнає документально необґрунтованим.

При цьому, суд звертає увагу сторін на приписи ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Стосовно клопотання позивача про витребування інвестиційних договорів, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В той же час, клопотання позивача не відповідає вимогам ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим, приймаючи до уваги також наведені вище обставини, суд відмовляє у його задоволенні.

Представник відповідача подав пояснення по справі, у яких зазначає про фіктивність договору комісії № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 та стверджує, що його було укладено лише з метою збереження будівництва вказаного об'єкту.

При цьому, відповідач стверджує, що договір комісії № 1/05/07 від 23.05.2007 р. є одночасно удаваним та нікчемним правочином, в той час як оспорюваний договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 відповідає вимогам чинного законодавства та спрямований на реальне настання юридичних наслідків.

Представник позивача подав письмові пояснення по справі та вказує, що норми цивільного законодавства України містять пряму заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від мені декількох контрагентів.

Представники третіх осіб заперечень проти заявлених вимог не навели.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу.

У судовому засіданні 24.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.05.2007 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» укладено договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, за умовами якого сторони домовились поєднати виробничий та фінансовий потенціал для початку будівництва житла та офісних приміщень із залученням кошів фізичних та юридичних осіб та передачі житла та офісних приміщень у власність.

Відповідно до п. 1.2. договору будівництво здійснюється по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 0, 3036 га, що надана позивачу в оренду згідно договору оренди ВСА № 339083 від 18.05.2005 р.

Відповідно до п. 2.2.3. договору побудований офісно-житловий комплекс є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90».

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 підписаний ОСОБА_27 (у якості директора) одночасно від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій», що суперечить нормам чинного законодавства України.

Нормативно обґрунтовуючи позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» посилається на приписи ст. 238 Цивільного кодексу України, яка містить пряму заборону на вчинення представником правочину від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За правилами ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суд відзначає, що факт підписання договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 ОСОБА_27 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» підтверджений безпосередньо ОСОБА_27.

Згідно з ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

За загальним правилом цивільного законодавства України майнові відносини (цивільні відносини) засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності їх учасників.

При цьому, за приписами ст. 3 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на принципах свободи договору, а також справедливості добросовісності та розумності.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В той же час, за змістом ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч. 4 ст. 99 Цивільного кодексу України назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо.

За визначенням ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 2 ст. 87 Цивільного кодексу України установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом.

У статуті товариства, відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного кодексу України, вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом.

Таким чином, статут є установчим документом товариства, у якому поряд з іншими, вказуються органи управління юридичної особи та їх компетенція, а відтак - він є актом юридичної особи, на підставі якого виникає представництво.

Відтак, директор юридичної особи є її представником у відносинах з третіми особами в силу норм закону та установчих документів такої юридичної особи.

Статтею 238 Цивільного кодексу України встановлено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тож, приймаючи до уваги, що договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» укладено фактично однією і тією ж особою - ОСОБА_34, який на час укладення оспорюваного правочину займав посаду директора обох юридичних осіб., суд дійшов висновку, що вказаний правочин фактично направлений на реалізацію інтересів однієї особи, що прямо суперечить нормам ст. 238 Цивільного кодексу України.

При цьому, висновки щодо встановленої ст. 238 Цивільного кодексу України заборони укладення договору особою, яка одночасно представляє інтереси обох контрагентів викладені також у постановах Верховного Суду України № 3-110гс14 від 23.09.2014 р., № 3-31гс11 від 16.05.2011 р., а також у листі Верховного Суду України від 01.04.2015 р. та є обов'язковими для врахуванням судами в силу вимог ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, враховуючи, що оспорюваний договір укладений всупереч прямої заборони ст. 238 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд задовольняє позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій».

Стосовно договору комісії на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 № 1/05/07 від 23.05.2007 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-90» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій», суд відзначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

В той же час, вказаний договір комісії не пов'язаний з предметом спору у даній справі та не входить до предмету доказування, а відтак - у даному випадку суд не вбачає підстав для застосування положень .п 1 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судових збір у разі відмови у позові покладається на відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» задовольнити.

2. Визнати недійсним договір № 1/05/07 від 23.05.2007 р. на будівництво офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-90» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 26 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» (04050, м. Київ, пров. Пилипівський, 4, ).

3. Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю «Демос-90» (01033, м. Київ, вул. Жилянська, 26 ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лабораторія інформаційних систем та технологій» (04050, м. Київ, пров. Пилипівський, 4, ) судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.02.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.