ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"03" березня 2016 р. Справа № 5004/717/11

Господарський суд Волинської області, розглянувши заяву ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Волинь-Петрол» від 19.02.2016р. №11 про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню

по справі №5004/717/11

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (новий стягувач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал»)

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Волинь-Петрол"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Адендум"

про звернення стягнення в сумі 17 449 914,90грн. на предмет іпотеки

Суддя Філатова С.Т.

За участю представників сторін:

від стягувача: н/в

від заявника: ОСОБА_2, дов. від 22.02.2016р.

Ухвалою суду від 09.12.2014р. здійснено заміну стягувача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" у виконавчому провадженні №27469174, що перебуває на виконанні у відділі виконання рішень Державної виконавчої служби України по виконанню наказу господарського суду Волинської області №5004/717/11-2, на ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал".

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки учасників судового процесу.

Суть спору:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Волинь-Петрол» звернулось до суду із заявою від 19.02.2016р. №11 про визнання наказу по справі №5004/717/11 таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заяви зазначило, що 10.05.2011р. по справі № 5004/717/11 господарським судом Волинської області було винесено рішення, яким позов ТзОВ «Український промисловий банк» до ТзОВ «Волинь-Петрол», третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ТОВ «Адендум» про звернення стягнення заборгованості сумі 17 449 914,90грн. на заставне майно згідно іпотечного договору № 229/Zin-07-3 від 26.12.2007р. з додатком, що розташоване за адресою: Рівненська область, Березнівський район, с. Малинськ, вул. Північна, 10а та належить на праві власності ТзОВ «Волинь- Петрол», а саме: трансформаторну підстанцію, загальною площею 45,9 кв. м: нафтобазу, загальною площею 277,5 кв.м., на користь ТОВ «Український промисловий банк» - було задоволено. Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Визначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки згідно іпотечного договору № 229/Zin-07-3 від 26.12.2007 року з додатком, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі під № 2686, в сумі 5 880 000 грн.

27.05.2011р. рішення набрало законної сили та господарським судом Волинської області було видано наказ від 27.05.2011 року №5004/717/11-2.

08.07.2011р. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 27469174 з примусового виконання наказу №5004/717/11-2 від 27.05.2011 року.

Сторонами кредитного договору № 299/К-07 від 19.09.2007р. є кредитор ТОВ «Український промисловий банк» та позичальник ТОВ «Адендум».

Відповідно до вимог ст.598 ЦКУ зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України ТзОВ «Адендум» припинило своє існування у звязку з визнанням банкрутом та ліквідовано, про що свідчить номер запису: 5002448 від 17.03.2015 року .

Згідно даних ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України ТОВ «Український промисловий банк» з 28.01.2010 року знаходиться в стані припинення, тобто ліквідується.

Таким чином, згідно ст. 609 ЦКУ зобовязання ТОВ «Адендум» перед ТОВ «Український промисловий банк», які виникли на підставі кредитного договору № 299/К-07 від 19.09.2007 року, є припиненими у звязку з ліквідацією ТОВ «Адендум» та ліквідацією стягувача ТОВ «Український промисловий банк».

Відповідно до ст. 559 ЦКУ порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до статті 17 Закону «Про іпотеку» підставою припинення іпотеки є припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Іпотечний договір № 229/Zіn-07-3 між ТзОВ «Український промисловий банк» та ТзОВ «Волинь-Петрол» від 26.12.2007 року є припиненим з моменту припинення основного зобовязання за кредитним договором № 299/К-07 від 19.09.2007 року між ТзОВ «Український промисловий банк» та ТзОВ «Адендум», а саме з 17.03.2015 року, тобто з моменту ліквідації ТОВ «Адендум».

Така ж думка викладена і в постанові пленуму ВГСУ від 24.11.2014 року №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», у якої зазначено, що припинення юридичної особи - позичальника у зв'язку з її ліквідацією є підставою для припинення поруки, оскільки зобов'язання за кредитним договором припинилося.

Згідно п.7 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

Вважає, що виконавче провадження ВП №27469174 з примусового виконання наказу від 27 травня 2011 року № 5004/717/11-2 повинно було бути завершено з моменту ліквідації ТзОВ «Адендум» - з 17.03.2015р. на підставі п. 7 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», адже саме ТзОВ «Адендум» є основним боржником згідно кредитного договору № 299/К-07 від 19.09.2007 року, а зобовязання ТОВ «Волинь-Петрол», що виникли на підставі іпотечного договору № 229/Zіп-07-3 від 26.12.2007 року, є похідними від основного зобовязання і згідно діючого законодавства України повинні бути припинені з моменту припинення основного зобовязання - з 17.03.2015 року - з моменту ліквідації ТзОВ «Адендум», тому і наказ є таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою суду від 22.02.2016р. розгляд заяви призначено на 03.03.2016р. Зобовязано подати суду: ТзОВ «Волинь-Петрол» - докази в підтвердження виконання рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2011р. №5004/717/11; ТзОВ «Інвестиційна компанія «ІФГ Капітал» - пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті заяви, докази в підтвердження виконання рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2011р. №5004/2063/11.

Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав з підстав, зазначених в неї, додатково послався на ухвалу господарського суду Хмельницької області від 29.02.2016р. за заявою ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Хмельницьк-Петрол" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №22/1948-10 за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Хмельницьк-Петрол", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестініціатива" про звернення стягнення на предмет іпотеки; стверджував, що обставини, встановлені ухвалою, мають преюдиціальне значення для даної справи.

Стягувач у судове засідання не зявився, витребувані документи не подав, хоча вчасно був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 29.02.2016р. за №013 (а.с.219).

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Зважаючи на те, що згідно ч. 3 ст.117 ГПК України заява про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, відповідно до ст. 117 ГПК України розглядається у судовому засіданні в десятиденний строк та неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду поданої заяви, заява розглядається судом за наявними матеріалами.

Дослідивши докази, долучені до заяви, заслухавши пояснення представника заявника, господарський суд встановив таке:

10.05.2011р. рішенням господарського суду Волинської області у справі №5004/717/11 звернене стягнення заборгованості в сумі 17 449 914,90грн. на заставне майно згідно іпотечного договору №299/Zin-07-3 від 26.12.2007р. з додатком, що розташоване за адресою: Рівненська область, Березівський район, с.Малинськ, вул.Північна, 10а та належить на праві власності ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Волинь-Петрол", а саме: трансформаторну підстанцію, загальною площею 45,9 кв.м.; нафтобазу, загальною площею 277,5 кв.м., на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк".

На виконання рішення суду видано наказ №5004/717/11-2 від 27.05.2011р.

08.07.2011р. постановою відділу примусового виконання рішень ДВС відкрито виконавче провадження №27469174.

Ухвалою суду від 09.12.2014р. здійснено заміну стягувача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" у виконавчому провадженні №27469174, що перебуває на виконанні у відділі виконання рішень Державної виконавчої служби України, по виконанню наказу господарського суду Волинської області №5004/717/11-2, на ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал".

Звертаючись із заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, ТзОВ «Волинь-Петрол» зазначило, що на час його звернення до суду в силу статтей 559, 593, 609 Цивільного кодексу України його зобов'язання як поручителя (іпотекодавця) за кредитним договором, укладеним між ТзОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Адендум", припинилося внаслідок припинення діяльності боржника за основним договором як суб'єкта господарювання у зв'язку з його ліквідацією та внесенням відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Згідно частини 4 ст. 117 Господарського процесуального кодексу України господарський суд ухвалою вносить виправлення до наказу, а у разі якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, господарський суд визнає наказ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково. Якщо стягнення за таким наказом уже відбулося повністю або частково, господарський суд одночасно на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за наказом.

Водночас, пунктом 3.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» розяснено, що частина четверта статті 117 ГПК містить підстави визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників, поданими в порядку зазначеної статті: якщо його видано помилково; якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Із вищенаведеного вбачається, що процесуальним законодавством прямо передбачено підстави, за якими наказ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню і наведений перелік підстав є вичерпний.

Правова позиція судів про те, що вказаний перелік є вичерпним, зазначалась, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 05.06.2012р. №5004/526/11, 06.06.2012р. №5/14, 25.07.2012р. №6/154, 19.12.2012р. №25/229-10, 24.04.2013р. №29/280, 10.06.2013р. №51/148, 18.06.2013р. №5011-16/8365-2012, 31.07.2013р. №47/510, 15.10.2013р. №24/35-09-1409, 22.10.2013р. №6/187/17/12, 10.12.2013р. №5019/2452/11, від 19.02.2014р. №910/3234/13, 26.06.2014р. №917/717/13, 12.11.2015р. №9/19-11, 03.02.2016р. №5024/882/2012.

Відповідачем не зазначено та не доведено наявності підстав, з якими ст.117 ГПК України пов'язує можливість визнання наказу таким, що не підлягає виконанню за умов незадоволених вимог стягувача, тому, доводи, викладені заявником ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Волинь-Петрол» в заяві від 19.02.2016р. №11 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд зауважує, що в даному випадку йде мова про інші причини для припинення обовязку боржника, а не про інші причини для визнання наказу суду таким, що не підлягає виконанню.

Посилання на існування інших причин для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, боржником ТзОВ «Волинь-Петроль», всупереч змісту ст.117 ГПК України, є його власним тлумаченням змісту законодавства і судом не прийняті.

Судом встановлено, що наказ господарського суду Волинської області №5004/717/11-2 від 27.05.2011р. не видано помилково; рішення господарського суду Волинської області від 10.05.2011р. №5004/717/11, на підставі якого видано наказ, не скасовано, набрало законної сили та є обов'язковим для виконання; в матеріалах справи немає доказів щодо відсутності у боржника обов'язку у зв'язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою, тобто відсутні підстави, встановлені процесуальним законодавством, для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.

Як на підставу для визнання наказу господарського суду таким, що не підлягає виконанню, заявник вказав на те, що 17.03.2015р. в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців відбулася державна реєстрація припинення юридичної особи ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Адендум» у звязку з визнанням його банкрутом на підставі рішення господарського суду Волинської області від 17.03.2015р. №5004/1531/11, що, на думку заявника, зумовило припинення як основного (кредитного), так і похідного (іпотечного) зобов'язання, яке і є підставою для звернення стягнення на заставне майно за спірним наказом, пославшись на ст.ст. 559, 598, 609 ЦК України, п. 7 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 205-207).

Верховний Суд України у постанові від 25.11.2015р. №6-172цс15 висловив правову позицію щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме частини першої статті 559, частини першої статті 609 ЦК України.

За частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Статтею 609 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно із частиною п'ятою статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Таким чином, положення статті 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки.

Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов'язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов'язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В даному випадку, таке право позивачем і було реалізоване у судовому порядку в розумінні ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» шляхом подання розглянутого і задоволеного в межах справи №5004/717/11 позову, що мало наслідком набуття позивачем статусу стягувача, права якого на отримання присудженого судовим рішенням вже не перебуває в залежності від постійної наявності статусу кредитора, адже законодавство не передбачає можливості існування та здійснення повторного права вимоги після його реалізації у встановленому порядку.

При цьому рішення про звернення стягнення на майно, що належить на праві власності заявнику, було прийнято 10.05.2011р., набуло чинності 26.05.2012р., а ліквідація юридичної особи, зобовязаної за кредитним договором ТзОВ «Адендум», відбулась пізніше 17.03.2015р., а тому дані обставини, на які послався заявник, не є підставою для припинення договору, оскільки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки зобовязання за кредитним договором припиненими не були.

Судом встановлено та не заперечується заявником, що на час розгляду заяви рішення про звернення стягнення на майно не виконано.

Суд зауважує, що визнання наказу таким, що не підлягає виконанню за умов відсутності задоволення майнових вимог фактично усуває майнового поручителя від виконання взятих на себе зобов'язань за договором іпотеки, що суперечить чинному законодавству.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до приписів ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови приймаються іменем України.

Відповідно до вимог ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до преамбули та статті б параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що основним елементом верховенства права є принцип правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004р. по справі „Шмалько проти України (заява №60750/00) зазначено, що для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005р. по справі „Чіжов проти України (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, відповідно до вимог Конституції України рішення суду від 10.05.2011р. по справі №5004/717/11, яке набрало законної сили, є обовязковим до виконання та має бути виконане.

Судом не прийняті доводи заявника з посиланням на ст.559 ЦК України, при цьому суд виходив з такого:

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, а майновий поручитель особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи боржника за основним зобовязанням на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобовязання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника. На відносини майнової поруки норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Статтями 17, 18, 19 цього Закону встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і внесення змін і доповнень до іпотечного договору.

Тому твердження заявника про припинення договору іпотеки з підстав, передбачених статтею 559 ЦК України, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.10.2012р. по справі №3-45гс12.

Вищий господарський суд України у п. 4.1.8 постанови пленуму від 24.11.2014р. №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначив, що у застосуванні статті 559 ЦК України слід враховувати, що ця норма не поширюється на правовідносини майнової поруки (застави), яка є окремим видом забезпечення виконання зобов'язання. Застава регулюється нормами параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК України та Законами України "Про іпотеку" і "Про заставу".

Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, - незалежно від ступеню їх подібності.

Твердження скаржника про припинення зобов'язань відповідача у зв'язку з ліквідацією ТзОВ "Адендум" не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняються у зв'язку з ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншим нормативно - правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу.

В даному випадку зобовязання виникло як на підставі договору іпотеки, так і рішення суду, а боржник по рішенню - ТзОВ «Волинь-Петрол» на час розгляду заяви не ліквідовано.

З цих підстав суд не приймає і посилання заявника на п. 7 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження».

Слід зазначити, що саме забезпечення можливості задоволення кредиторських вимог у разі неналежного виконання боржником прийнятих на себе зобовязань з повернення кредитних коштів та сплати інших нарахувань було одночасно і умовою для укладення кредитного договору, і метою, з якою укладено договір іпотеки між позивачем і відповідачем (заявником).

За таких обставин, сам по собі факт ліквідації ТзОВ «Адендум» - боржника по кредитному договору з урахуванням відсутності доказів виконання рішення суду, прийнятого у даній справі про задоволення вимог за рахунок іпотечного майна ТзОВ «Волинь-Петрол», не дає господарському суду жодних правових підстав для задоволення вимог про визнання наказу таким, що не підлягає задоволенню в порядку ст. 117 ГПК України.

Із зазначених вище підстав, суд не приймає і доводи позивача із посиланням ст. 17 Закону України «Про іпотеку» та постанову пленуму ВГСУ від 24.11.2014р. №1 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів», які такі, що є його власним тлумаченням змісту законодавства та розяснень ВГСУ.

Що стосується доводів заявника щодо ліквідації стягувача, то згідно витягу з ЄДРПОУ станом на 03.03.2016р. ТзОВ «Український промисловий банк» перебуває в стані припинення.

До того ж, ухвалою суду від 09.12.2014р. на підставі ст.25 ГПК України здійснено заміну стягувача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" у виконавчому провадженні №27469174, що перебуває на виконанні у відділі виконання рішень Державної виконавчої служби України, по виконанню наказу господарського суду Волинської області №5004/717/11-2, на ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "ІФГ Капітал".

Не приймає суд і доводи представника заявника щодо преюдиціального значення ухвали господарського суду Хмельницької області від 29.02.2016р. за заявою ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Хмельницьк-Петрол" про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню у справі №22/1948-10 за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Хмельницьк-Петрол", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест ініціатива" про звернення стягнення на предмет іпотеки, як такі, що суперечать змісту ст. 35 ГПК України, де зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Що стосується доводів боржника про тривале невиконання рішення суду виконавчою службою, то суд зауважує, що за змістом ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню та в силу ст. 12 зазначеного Закону передбачають відповідні зобовязання боржника.

Заявник, звертаючись до суду із заявою про визнання наказу від 27.05.2011р. №5004/717/11-2 таким, що не підлягає виконанню, не навів жодних законодавчо визначених ст. 117 ГПК України підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, наведена заявником підстава, як то припинення з 17.03.2015р. зобов'язання за кредитним договором №299/К-07 від 19.09.2007р., укладеним між ТзОВ «Український промисловий банк» та ТзОВ «Адендум», при наявності наказу господарського суду Волинської області від 27.05.2011р. №5004/717/11-2, виданого на виконання рішення суду і, вже на підставі якого у ТзОВ «Волинь-Петроль» виник обов'язок по іпотечному договору, не є правовим підґрунтям для визнання його таким, що не підлягає виконанню; більш того, невиконаний протягом пяти років товариством та оспорюваний ним же наказ №5004/717/11-2, свідчить про невиконання ТзОВ «Волинь-Петроль» судового рішення, на виконання якого виданий оскаржуваний ним наказ, і яке (рішення) є обов'язковим до виконання в силу як Основного Закону (Конституції України), так і приписів ст. 115 ГПК України.

Судом при розгляді заяви враховані правові висновки, викладені у вищезазначених постановах та постановах ВГСУ від 03.02.2016р. №5024/882/2012, 09.01.2013р. №28/268пн, 02.07.2014р. №17-4-15-19/1373, 16.07.2014р. №42/356-09, 19.12.2012р. №25/229-10 та постанові РАГС від 23.11.2015р. №5/25-38.

Зважаючи на викладене, господарський суд, керуючись ст.ст. 86,117 ГПК України, -

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Волинь-Петрол» від 19.02.2016р. №11 про визнання наказу від 27.05.2011р. №5004/717/11-2 таким, що не підлягає виконанню по справі №5004/717/11, відмовити.

Суддя С.Т.Філатова