КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа№ 910/29167/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: Акімова А.В.- представник;

від відповідача-2: Костюк О.М.- представник;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тема"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 07.12.2015р.

у справі № 910/29167/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тема"

до Комунального підприємства "Київський метрополітен", Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради "Київської міської адміністрації"

про визнання продовженим (пролонгованим) договору №251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕМА" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства "Київський метрополітен", Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року. Позивач просив суд визнати продовженим (пролонгованим) зазначений договір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем та Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), а також Комунальним підприємством "Київський метрополітен", укладено договір № 251 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 03.05.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що відповідно до п. 9.7. договору у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк, на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковою угодою, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Позивач звернувся для продовження терміну дії оренди до відповідача 1 з листом № 3/02-15 від 26.02.2015 року про надання згоди на продовження терміну дії договору.

Позивач не отримував з дати закінчення договору оренди протягом одного місяця ні від відповідача-1 та відповідача-2, ні від власника орендованого приміщення жодних заяв про небажання продовжувати договір оренди на той самий термін.

В той же час 30.03.2015 року відповідач 1, вважаючи договір не продовженим, припинив постачання електроенергії до торговельного кіоску позивача, що підтверджується Актом № 1 від 30.03.2015 року.

Крім того, відповідач -1 листом від 30.03.2015 року № 250-НДД повідомив позивача про закінчення терміну дії договору оренди та вимагав, в терміни зазначені п. 4.15 договору привести об'єкт у первісний стан та передати за актом приймання-передачі. Листом від 02.02.2015 року № 062/07/15-1011 та від 29.04.2015 року № 062/07/14-4833 Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради повідомило позивача по закінчення терміну дії договору та необхідністю звільнення приміщення та передачі його балансоутримувачу. Направлення вказаних листів підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 802 та 939 на адресу позивача, зазначену у витягу з ЄДРПОУ юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Таким чином, відповідач 1 та відповідач 2 повідомили позивача про те, що строк дії договору закінчився та продовжуватись не буде.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 року у позовних вимогах Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМА" відмовлено повністю. Суд прийшов до висновку, що позивач реалізував свій намір захистити право у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачалося встановлення такого способу захисту права орендаря у договорі, укладеному між сторонами. Таким чином, заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Крім того, суд у своєму рішенні наголошує на тому, що пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця. ЦК України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень, як зі сторони наймодавця, так і зі сторони відповідача.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду міста Києва по справі № 910/29167/15 від 07.12.2015 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційні вимоги ґрунтуються на неповному з'ясуванні та недоведеності обставин, що мають значення для справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Неповне з'ясування обставин справи полягає у наступному. На думку апелянта, місцевий господарський суд при розгляді даної справи не з'ясував чи був відповідач-1 належним орендодавцем нерухомого майна ( частини вестибюлю згідно з викопіюванням з схеми тимчасового розташування МАФ, що знаходиться за адресою : м.Київ, станція метро ««Печерська» загальною площею 21,0 кв.м., на дату звернення до позивача з листом 250-НДД від 30.03.2015 року про небажання продовжувати на наступний термін строк дії договору оренди) та чи був відповідач 1 відповідно наділений повноваженнями направляти на адресу позивача зазначену відмову у продовженні строку дії договору оренди.

Разом з тим, апелянт посилається на те, що місцевий господарський суд при розгляді даної справи не з'ясував наявності правових підстав для продовження на наступний термін дію спірного договору оренди та необхідність орендованого приміщення для потреб Київської міської ради чи Департаменту комунальної власності КМДА, у разі відсутності яких, позивач мав би пріоритетне право на продовження терміну дії договору оренди.

Ухвалою від 16 січня 2016 Київським апеляційним господарським судом міста Києва порушено провадження у справі, справу призначено до розгляду 09 лютого 2016 року.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Разом з тим, 08.02.2016 року представник позивача подав через відділ документального забезпечення суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що перебуває на лікарняному. З метою забезпечення прав всіх учасників процесу суд задовольнив клопотання представника позивача - відклав розгляд справи на 01 березня 2016 року.

В судове засідання представник позивача не з'явився повторно, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України (пункту 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представників відповідачів, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі та додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Між відповідачем (надалі - Орендодавець) та позивачем (надалі - Орендар) 03.05.12 року було укладено Договір оренди № 251(далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1, п. 2.1) Орендодавець на підставі рішення Київської міської ради № 115 від 12.04.12 передав, а Орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю (переходу), визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіоском) Орендаря), загальною площею 21,0 кв.м (далі - об'єкт оренди), за адресою: ст. метро "Печерська", для торгівлі непродовольчими товарами.

03.05.12 року на виконання умов Договору між сторонами підписано та скріплено печатками акт приймання-передачі об'єкта оренди Орендодавцем Орендарю.

Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати продовженим (пролонгованим) Договір № 251від 03.05.12 року, укладений до 29.03.16 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Статтею 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Отже, згідно із положеннями чинного законодавства України правовою підставою користування певним майном є відповідний договір оренди.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Як встановлено ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Як визначено ч. 1 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Згідно з п. 9.1 Договору він вступає в силу з моменту підписання сторонами і та діє з 01.04.12 до 29.03.15 року.

У відповідності до ст. 763 Цивільного кодексу України Договір припиняється після спливу строку його дії.

Згідно з п. 9.4 Договору він припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Позивач в своїй позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що на його думку Договір автоматично пролонгувався. Свої доводи мотивував тим, що позивач звернувся для продовження терміну дії оренди до відповідача-1 з листом №3/02-15 від 26.02.2015 року про надання згоди на продовження терміну дії договору. Позивач не отримував з дати закінчення договору оренди протягом одного місяця ні від відповідача-1 ні від відповідача-2 жодних заяв про небажання продовжувати договір оренди на той самий термін.

Щодо даних посилань позивача апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Як встановлено ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У відповідності до ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той же самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Вищезазначена стаття також кореспондується застосованою вище статтею 764 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що у разі, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку дії договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтею 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку.

Як вбачається з даної статті, строк звернення з такою заявою не обмежений місяцем саме після закінчення дії договору, а заінтересована сторона може подати заяву і до закінчення строку дії договору оренди, оскільки такі дії не суперечать вказаному закону та узгоджується з іншими нормативно-правовими актами (правова позиція викладена в постанові ВГСУ від 27.01.09. у справі № 51/17).

Разом з тим, пункт 12 роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 25.05.2000 № 02-5/237 "Про деякі питання практики застосування Закону України "Про оренду державного та комунального майна", із змінами і доповненнями, внесеними роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31.05.2002 № 04-5/609, передбачає, що у разі закінчення строку, на який було укладено договір оренди, за відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Частиною другою статті 17 Закону встановлено місячний термін, протягом якого орендодавець або орендар можуть заявити про припинення або зміну умов договору після закінчення його строку. Таку заяву заінтересована сторона може також подати і до закінчення строку дії договору оренди.

Цивільний кодекс України передбачає можливість автоматичної пролонгації договору найму в разі відсутності заперечень як зі сторони наймодавця, так і зі сторони наймача. При цьому пріоритетним критерієм при вирішенні питання пролонгації договору оренди є перш за все відсутність заперечення орендодавця.

Також апелянт посилається, що були відсутні будь-які підстави для відмови позивачу у продовженні Договору на наступний термін.

Згідно з Положеннями про оренду майна територіальної громади міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 22.09.11. № 34/6250 (далі - Положення), ним врегульовано відносини: передачі в оренду (суборенду) цілісних майнових комплексів, будівель, споруд, приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва; оцінки об'єкта оренди; порядок передачі майна в оренду на конкурсних засадах та без проведення конкурсу; порядок укладання договорів оренди та порядок внесення змін до договорів оренди.

Відповідно до п. 12.1 Положення внесення змін до договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря.

Як встановлено п. 12.2. Положення, метою розгляду питання про зміну умов договору оренди орендар подає заяву та три підписані ним примірники змін до договору до орендодавця.

З метою розгляду питання про зміну істотних умов договору оренди орендар подає заяву, три підписані ним примірники змін до договору та, у випадках, визначених законом, звіт про оцінку об'єкта оренди до Головного управління, райдержадміністрації або підприємства, яке є орендодавцем до закінчення строку дії договору (п. 12.5 Положення).

Згідно з п.п. 12.2, 12.3 Положення орендодавець розглядає подані зміни до договору та в установлені законом строки приймає рішення про їх підписання. Один примірник змін до договору, підписаний орендодавцем, або обґрунтована відмова в підписанні змін направляється орендарю. Зміна істотних умов договору оренди здійснюється за згодою орендодавця та орендаря з обов'язковим попереднім погодженням таких змін Головним управлінням.

Надалі, згідно з п. 12.6 - п. 12.9 Положення, райдержадміністрація або підприємство, яке є орендодавцем, протягом 15 робочих днів опрацьовує подані документи та надає до Головного управління пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди, підписані ними примірники змін до договору та, у разі необхідності, звіт про оцінку об'єкта оренди для проведення рецензування. З урахуванням результатів рецензування звіту про оцінку Головне управління протягом 30 календарних днів з дати отримання документів готує і надає до Комісії узагальнені пропозиції щодо зміни істотних умов договору оренди. Комісія на своєму засіданні розглядає надані пропозиції та за результатами розгляду погоджує або відмовляє в погодженні питання щодо зміни істотних умов договору оренди. Орендодавець, на підставі рішення Комісії, погоджує або відмовляє в погодженні зміни істотних умов договору оренди, про що видає відповідний розпорядчий документ.

Згідно з п. 12.4 Положення орендарю може бути відмовлено в зміні істотних умов договору оренди у випадку якщо: орендоване майно необхідне для власних потреб територіальної громади міста Києва; орендар не виконував або порушував умови договору оренди, в тому числі в частині своєчасної сплати орендної плати, цільового використання об'єкта; прийнято рішення про реконструкцію об'єкта нерухомості, у зв'язку з чим неможлива подальша експлуатація об'єкта оренди; об'єкт оренди включений до переліку об'єктів, які зарезервовані для розміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємств, установ, організацій; прийнято рішення про включення об'єкта до переліку об'єктів майна, які не можуть бути об'єктами оренди; прийнято рішення про приватизацію об'єкта оренди.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що такі обґрунтування позивача свідчать про помилкове ототожнення ним правового інституту пролонгації договору оренди державного чи комунального майна (продовження договору на той же строк та на тих самих умовах), закріпленого ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який реалізується внаслідок мовчазної згоди сторін договору, та правового інституту продовження договору оренди на новий строк внаслідок переважного права добросовісного орендаря (ч. 3 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), та внесення змін до істотних умов договору оренди, реалізація якого в разі незгоди орендодавця може бути предметом спору в господарському суді.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Господарського кодексу України кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Як вбачається з наведених норм, чинним законодавством України встановлені способи захисту особами своїх прав та інтересів, при цьому вказані норми не передбачають такого способу захисту прав та інтересів осіб, як визнання продовженим (пролонгованим) договору.

З п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" вбачається, що Господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 Господарського кодексу України, стаття 15, частина друга статті 16 Цивільного кодексу України) способам захисту порушеного права.

Отже, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом. Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 Цивільного кодексу Українита статтею 20 Господарського кодексу України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Таким чином, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Застосування судом заходів, які не приводять до захисту права неприпустимо, оскільки це суперечить завданню суду, визначеномустаттею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до положень якої суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, позивач реалізував свій намір захистити право та інтерес у спосіб (визнання продовженим (пролонгованим) договору), не передбачений чинним законодавством України, зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Така ж правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України № 910/17103/13 від 04.06.14., № 920/197/14 від 11.08.14., № 910/21198/13 від 18.11.14.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційний господарський суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на припинення відповідачем подачі електропостачання до орендованого позивачем майна не стосується предмету спору в даній справі та може бути предметом окремого судового розгляду.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі № 910/29167/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕМА" на рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі № 910/29167/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.12.2015 у справі № 910/29167/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/29167/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх