ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.02.2016 Справа № 905/424/16

Суддя господарського суду Донецької області Тоцький С.В.

при секретарі судового засідання Вороніній О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», м.Київ

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Макіївка

про розірвання договору суборенди (піднайму) від 24.10.2013р. та звільнення від сплати суборендної плати.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився ;

СУТЬ СПОРУ:

Заявлено позов, Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк», м.Київ, до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Макіївка про розірвання договору суборенди (піднайму) від 24.10.2013р. та звільнення від сплати суборендної плати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 24.10.2013р. укладено договір суборенди (піднайму) частини вбудованого нежитлового приміщення відповідно до умов якого, позивач прийняв у строкове платне користування частину вбудованого нежитлового приміщення, в якому розміщувалось відділення «Макіївське» ПАТ «ВТБ Банк». Проте, з незалежних від банку причин, з липня 2014р. у позивача відсутня можливість користуватись даним приміщенням.

З огляду на зазначене позивач просить суд розірвати договір суборенди та звільнити його від сплати суборендної плати.

Представник позивача у судове засідання з'являвся, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач у судові засідання не з'являвся, відзив на позовну заяву не надав. Про дату та час судового засідання відповідач був повідомлений належним чином. Про що свідчить оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет http:// www.reyestr.court.gov.ua.

За приписами абз.3 п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Тобто відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, однак у судове засідання не з'явився, свого представника не направив, своїм правом на участь у судовому засіданні не скористався.

При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Також за приписами п.3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відтак, відповідно до положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України, справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

За клопотанням представника позивача справа слухалась без фіксації судового процесу технічними засобами.

Відповідно до статей 9, 10 Конституції України, статті 9 Європейської хартії регіональних мов або мов меншин (ратифікована Законом України від 15 травня 2003р.№802), статті 3 Декларації прав національностей України (від 1 листопада 1991р. №1771) та усним клопотанням позивача, справа розглядалась російською мовою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд встановив:

24 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (Суборендар) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендар) був укладений договір суборенди (піднайму) частини вбудованого нежилого приміщення.

Згідно умов п.1.1 договору орендар зобов'язується передати, а суборендар прийняти у строкове платне користування частину вбудованого нежилого приміщення, площею 130,5 кв.м. розташовану на 1 поверсі будівлі, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За вищевказаною адресою знаходяться нежитлові вбудовані приміщення будівлі технікуму, загальною площею 272,4 кв.м., з яких Орендар за цим Договором зобов'язується передати суборендарю в суборенду наступні кімнати: кімната №18, площею 2,9 кв.м., кімната №19, площею 2,3 кв.м., кімната №20, площею 2,3 кв.м., кімната №21, площею 3,2 кв.м., кімната №22, площею 22,9 кв.м., кімната №23, площею 24,0 кв.м., кімната №24, площею 29,3 кв.м., кімната №25, площею 43,6 кв.м., що складають площу 130,5 кв.м.

Відповідно до п.1.4 договору об'єкт суборенди передається в суборенду для розміщення відділення (дирекції) ПАТ «ВТБ БАНК». При цьому, суборендар має право здійснювати на об'єкті суборенди всі законні види діяльності, що передбачені його установчими документами.

Умовами п.2.1 договору передача об'єкта суборенди від Орендаря до Суборендаря здійснюється за актом приймання-передачі відповідно до умов цього договору у строк, не пізніше трьох робочих днів з дня підписання цього договору.

Відповідно до п.4.1 договору за суборенду об'єкта суборенди Суборендар сплачує Орендарю суборендну плату в національній валюті України у розмірі 27426,00грн., за місяць за весь об'єкт суборенди в цілому.

Пунктом 4.2 договору передбачено, що суборендна плата вноситься Суборендарем не пізніше останнього календарного дня місяця, за який вноситься суборендна плата, шляхом переказу відповідної суми коштів у безготівковій формі на поточний рахунок Орендаря.

Згідно приписів п.4.7.2 договору суборендна плата не нараховується і не сплачується за час, протягом якого об'єкт суборенди не міг бути використаний суборендарем через обставини, за які він не відповідає і не міг передбачити.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення. Право користуватись об'єктом суборенди, яке виникає на підставі договору підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з липня 2014 року не має можливості користуватись орендованим їм майном.

Так, 23.07.2014р. Постановою правління НБУ №436 було визначено, що на території Донецької, Луганської та АР Крим склалася ситуація, яка унеможливлює роботу банківської системи у звичайному порядку.

Починаючи з 24.07.2014р. запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи в Донецькій, Луганській областях та АР Крим.

Наказом Голови правління ПАТ «ВТБ БАНК» №386-ад від 29.07.2014р. «Про регламент роботи відділень ПАТ «ВТБ БАНК», розташованих у Донецькій області» у зв'язку з проведенням бойових дійна території Донецької області, з метою уникнення операційних ризиків по втраті валютних цінностей та забезпечення безпеки життя працівників та клієнтів Банку, на виконання листа НБУ від 23.07.2014р. №47-411/39249 тимчасово призупинено роботу відділень Банку, зокрема, і Відділення «Макіївське» ПАТ «ВТБ Банк» з 30.07.2014р. до окремого розпорядження.

06.08.2014р. Правлінням НБУ прийнято постанову №466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», відповідно до якої, «ураховуючи те, що на території Донецької та луганської областей відповідно до постанови Правління НБУ від 23.07.2014р. №436 починаючи з 24.07.2014р. запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи» постановлено - банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

У зв'язку з неможливістю використання Банком об'єкта оренди, в тому числі за його цільовим призначенням, позивач звернувся до Торгово-промислової палати України за підтвердженням існування обставин не переробної сили.

Сертифікатом №4539 про форс-мажорні обставини (обставини не переробної сили) Торгово-промислової палат України засвідчила настання форс-мажорних обставин для ПАТ «ВТБ БАНК» щодо виконання зобов'язань згідно Договору суборенди (піднайму) частини вбудованого нежилого приміщення від 24.10.2013р., укладеного між позивачем та відповідачем, які унеможливили його виконання в зазначений термін. Період дії форс-мадорних обставин з 30.07.2014р., дата закінчення - тривають.

У зв'язку з чим, позивач просить суд розірвати договір суборенди (піднайму) частини вбудованого нежилого приміщення від 24.10.2013р. та звільнити від сплати суборендної плати.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю з огляду на наступне.

Згідно вимог передбачених ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, відповідно до приписів частини 1 ст.12 ЦК України.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, згідно вимог передбачених ст.13 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи судового захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 Цивільного кодексу України та статтею 20 ГК України, цими нормами встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ст.509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України , зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно вимог частини 2 статті 11 ЦК України та ст.174 ГК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 67 Господарського кодексу України передбачено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності, виконуються на підставі договорів.

В силу вимог передбачених ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог статті 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч.1 ст.761 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму. Тобто відповідно до приписів вищезазначеної норми наймач отримує відносно піднаймача всі права та обов'язки наймодавця, в свою чергу піднаймач має права та обов'язки наймача.

Згідно приписів ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до вимог передбачених статтею 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За приписами частини другої статті 762 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 285 Господарського кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною п'ятою статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що плата за місяць що співпадає з умовами п.4.1. договору.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно приписів ст.763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Умовами п.7.2. сторони погодили строк дії договору на п'ять років.

Згідно вимог ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон).Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. Інші органи державної влади України, органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Цивільні відносини регулюються однаково на всій території України.

Частиною 2.ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Згідно вимог передбачених частиною 1 ст.15 Закону України "Про Національний банк України", Правління Національного банку приймає рішення щодо, зокрема, банківського регулювання та нагляду; функціонування платіжних систем та організації розрахунків.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Статтею 66 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що державне адміністративне регулювання діяльності банків здійснюється Національним банком України у формі, зокрема, встановлення вимог та обмежень щодо діяльності банків.

Відповідно до приписів ст.1 Постанови правління Національного банку України "Про зупинення здійснення фінансових операцій" №466 від 06.08.2014 р. "Ураховуючи те, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров'ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, керуючись статтями 3, 27, 99 Конституції України, статтями 7, 15 Закону України "Про Національний банк України", статтею 66 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Законом України "Про боротьбу з тероризмом", розділом I Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22 липня 2014 року № 435, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" - Банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Згідно вимог передбачених ст.607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами п.4.7.2. договору сторони передбачили, що за час протягом якого об'єкт суборенди не міг бути використаний суборендарем через обставини, за які він не відповідає і не міг передбачити.

Отже суд дійшов висновку, що використання позивачем об'єкту суборенди є не можливим і це ті обставина, за яку жодна з сторін договору не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст.291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Згідно зі ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В обґрунтування позиції про необхідність розірвання договору позивач посилається на положення ст. 652 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Отже, із змісту наведених норм випливає, що за відсутності згоди (домовленості) сторін про розірвання договору він може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням суду лише за наявності усіх підстав, передбачених договором або законом.

На момент укладення договору суборенди, сторони розраховували на належне виконання умов договору, так як розраховували на довготермінове співробітництво і не розраховували на істотну зміну обставин: припинення доступу до об'єкту оренди внаслідок проведення бойових дій та прийняття нормативно-правових актів, які обмежують діяльність банків України за місцезнаходженням об'єкту оренди.

Подальше виконання умов договору суборенди порушило б майнові інтереси позивача, так як користуватися майном та обслуговувати його позивач не має можливості.

Крім розірвання договору суборенди, позивач просить звільнити його від сплати суборендної плати починаючи з 30 липня 2014р. оскільки в цей період позивач не мав можливості користуватись об'єктом оренди з причин, що не залежать від нього.

Відповідно до вимог частини 6 ст.762 Цивільного кодексу України, наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Початок періоду звільнення від сплати суборендної плати позивач пов'язує з дати призупинення діяльності Відділення «Макієвське» ПАТ «ВТБ БАНК» на підставі наказу Голови правління ПАТ «ВТБ БАНК»№386-а від 29.07.2014р.

Відповідно до вимог передбачених пунктом 4 частини 3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є - змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Під час розгляду зазначеної справи відповідачами по справі належним чином не спростовано вимоги позовної заяви.

Згідно вимог передбачених ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України).

Відповідно до приписів ст.36 ГПК України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до вимог передбачених ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже суд, погоджується з доводами позивача про те, що сплата суборендної плати без можливості використання об'єкту суборенди за призначенням неминуче призведе до невиправданих збитків та порушить майнові права суборендаря та приходить до висновку задовольнити позовні вимоги.

Судові витрати покладаються на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

На підставі вимог передбачених ст.ст.6, 8, 10, 19, 129 Конституції України, п.3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26 грудня 2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», статей 4, 9, 11-16, 92, 192, 202, 509, 526, 530, 598, 599, 607, 610, 626- 629, 632, 638, 806 ЦК України, статей 20, 67, 179, 180, 189, 193, 207, 292 ГК України, ст.15, 56, 66 Закону України «Про Національний банк України» та керуючись статтями 1, 2, 2-1, 4-2, 4-3, 4-5, 4-6, 4-7, 12, 15, 20, 22, 28, 32-34, 36, 43, 49, 74, 75, 77, 81-1, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК», м.Київ до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Макіївка про розірвання договору суборенди (піднайму) від 24.10.2013р. та звільнення від сплати суборендної плати - задовольнити повністю.

Розірвати договір суборенди від 24.10.2013р. частини вбудованого нежитлового приміщення, площею 130,5кв.м, розташованого на 1(першому ) поверсі будівлі, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1

Звільнити Публічне акціонерне товариство «ВТБ БАНК», м.Київ починаючи з 29.07.2014р. за договором суборенди від 24.10.2013р. нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК», м.Київ та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Макіївка

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Макіївка(86512, АДРЕСА_2) на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК», м.Київ (01004, м.Київ, бул.Тараса Шевченка/Пушкінська,8/26) витрати по сплаті судового збору в сумі 2756 грн.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано і може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня прийняття рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 26.02.2016р.

Суддя С.В. Тоцький