ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2016 р. Справа № 911/297/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ОСОБА_1»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС»

про стягнення 27 924,60 грн Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. б/н від 25.01.2016);

від відповідача ОСОБА_3 (дов. б/н від 18.02.2016).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ОСОБА_1» (далі позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» (далі відповідач) про стягнення 27 924,60 грн заборгованості, з яких: 22 332 грн боргу за поставлений, на підставі видаткових накладних № РН-0000010 від 22.07.2015, № РН-0000012 від 28.07.2015, № РН-0000002 від 05.08.2015 згідно договору поставки № 251 від 20.02.2015, товар, 4 513,80 грн пені, 786,30 грн інфляційних втрат та 292,50 грн 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати отриманого згідно договору поставки № 251 від 20.02.2015 товару.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.01.2016 порушено провадження у справі № 911/297/16, розгляд справи призначено на 19.02.2016.

19.02.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог № б/н від 19.02.2016 (вх. № 3797/15 від 19.02.2016), згідно якої останній на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача 955,84 грн заборгованості, з яких: 699,94 грн пені, 208,18 грн інфляційних втрат та 47,72 грн 3 % річних. Вказана заява прийнята судом.

У судовому засіданні 19.02.2016 оголошено перерву до 26.02.2016.

23.02.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 27 від 23.02.2016 (вх. № 4016/16 від 23.02.2016), згідно якого останній просив суд відмовити у частині позовних вимог про стягнення пені, який прийнято судом.

У судовому засіданні 26.02.2016 представник позивача повністю підтримав зменшені позовні вимоги, відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

20.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ОСОБА_1» (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» (Покупець) укладено договір поставки № 251, згідно якого постачальник зобовязався передати у власність покупця товар, а покупець зобовязався прийняти й оплатити його в повному обсязі.

Згідно п. 3.3. договору оплата за договором здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника в розмірі 100 % вартості замовленого товару протягом 21 календарного дня з дати отримання товару покупцем. Датою отримання товару вважається дата переходу права власності на товар (п. 2.4.). Якщо день оплати випадає на вихідні чи святкові дні, оплата здійснюється наступного робочого дня після вихідного чи святкового дня.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками підприємств і діє до 31 грудня 2015 року включно, а в частині невиконання будь-яких взаємних зобовязань, договір продовжує дію до виконання сторонами всіх взаємних зобовязань (п. 9.1. договору)

Судом встановлено, що на виконання п. 1.1. договору поставки № 251 від 20.02.2015 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 22 332 грн, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000010 від 22.07.2015 на суму 5 100 грн, № РН-0000012 від 28.07.2015 на суму 3 240 грн, № РН-0000002 від 05.08.2015 на суму 13 992 грн, (а.с. 19-21), підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору.

Відповідач, в порушення п. 3.3. договору за отриманий товар розрахувався з простроченням, сплативши позивачу 16.02.2016 22 332 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 5688 від 16.02.2016 на суму 5 100 грн, № 5687 від 16.02.2016 на суму 13 992 грн, № 5686 від 16.02.2016 на суму 3 240 грн (а.с. 67-69), внаслідок чого на момент прийняття судового рішення борг відповідача перед позивачем за поставлений, на підставі видаткових накладних № РН-0000010 від 22.07.2015, № РН-0000012 від 28.07.2015, № РН-0000002 від 05.08.2015 згідно договору поставки № 251 від 20.02.2015, товар відсутній, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 67-69).

Предметом позову, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 73-75), є вимоги про стягнення 699,94 грн пені, 208,18 грн інфляційних втрат та 47,72 грн 3 % річних.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини поставки.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд встановив, що на виконання п. 1.1. договору поставки № 251 від 20.02.2015 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 22 332 грн, що підтверджується видатковими накладними № РН-0000010 від 22.07.2015 на суму 5 100 грн, № РН-0000012 від 28.07.2015 на суму 3 240 грн, № РН-0000002 від 05.08.2015 на суму 13 992 грн, (а.с. 19-21), підписаними та скріпленими печатками обох сторін договору; відповідач, в порушення п. 3.3. договору, за отриманий товар розрахувався з простроченням, сплативши позивачу 16.02.2016 22 332 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 5688 від 16.02.2016 на суму 5 100 грн, № 5687 від 16.02.2016 на суму 13 992 грн, № 5686 від 16.02.2016 на суму 3 240 грн (а.с. 67-69), внаслідок чого на момент прийняття судового рішення борг відповідача перед позивачем за поставлений, на підставі видаткових накладних № РН-0000010 від 22.07.2015, № РН-0000012 від 28.07.2015, № РН-0000002 від 05.08.2015 згідно договору поставки № 251 від 20.02.2015, товар відсутній, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 67-69).

У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязання за договором поставки № 251 від 20.02.2015, позивачем за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 нараховано загалом 699,94 грн пені, зокрема: 159,85 грн за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 на суму боргу 5 100 грн, 101,55 грн за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 на суму боргу 3 240 грн, 438,54 грн за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 на суму боргу 13 992 грн.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

В свою чергу пеня як різновид неустойки характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов'язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов'язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання; г) триваючий характер - нарахування пені за кожний день прострочення

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Водночас, приписами ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобовязання, він зобовязаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною другою ст. 343 ГК України передбачено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013 року пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати. Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань врегульовані Законом України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань (далі Закон)).

Розмір пені, передбачений ст. 1 вищезазначеного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін) або встановлено спеціальним законодавчим актом.

Суд встановив, що договором поставки № 251 від 20.02.2015 не передбачено нарахування пені за прострочення виконання грошового зобовязання з оплати поставленого товару, а щодо правовідносин поставки товару відсутній спеціальний законодавчий акт, який встановлює відповідальність у звязку з неналежним виконанням покупцем своїх зобовязань з оплати отриманого товару.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення 699,94 грн пені.

У звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за договором поставки № 251 від 20.02.2015, позивачем за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 нараховано 208,18 грн інфляційних втрат та 47,72 грн 3 % річних.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, а також період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказаний позивачем в поданому уточненому розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних (а.с. 74-75), арифметично вірний розмір розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період з 22.01.2016 по 15.02.2016 становить 0 грн інфляційних втрат (з огляду на відсутність інфляційних процесів в економіці за період з 22.01.2016 по 15.02.2016) та 45,98 грн 3 % річних.

Судом встановлено, що відповідачем 16.02.2016 , після порушення провадження у справі (28.01.2016) сплачено позивачу 5 592,60 грн з призначенням платежу «пеня згідно ухвали господарського суду від 28.01.2016 у справі № 911/297/16 та договору № 251 від 20.02.2015», що підтверджується платіжним дорученням № 5689 від 16.02.2016 на суму 5 592,60 грн (а.с. 66).

Згідно ст. 534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на те, що після порушення провадження у справі (28.01.2016) відповідач сплатив на рахунок позивача 5 592,60 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 5689 від 16.02.2016 на суму 5 592,60 грн (а.с. 66), суд вважає, що 45,98 грн 3 % річних підлягають зарахуванню в якості погашення заборгованості зі сплати 3 % річних, а провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 45,98 грн 3 % річних підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору.

В частині вимог про стягнення 208,18 грн інфляційних втрат та 1,74 грн 3 % річних, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог з огляду на безпідставність.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу сторін, що здійснена 16.02.2016 відповідачем переплата у розмірі 5 546,62 грн (5 592,60 грн 45,98 грн) не може бути зарахована судом в якості сплати витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, оскільки означені у платіжному дорученні № 5689 від 16.02.2016 5 592,60 грн були сплачені відповідачем в якості погашення заборгованості зі сплати 4 513,80 грн пені, 786,30 грн інфляційних втрат та 292,50 грн 3 % річних, які були первісно заявлені позивачем при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ОСОБА_1» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» про стягнення 45 (сорок пять гривень) 98 коп. 3 % річних припинити.

2. У задоволенні вимоги про стягнення 699 (шістcот девяносто девять гривень) 94 коп. пені, 208 (двісті вісім гривень) 18 коп. інфляційних втрат та 1 (одну гривню) 74 коп. 3 % річних відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ШЕН-СЕРВІС» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Червоноармійська, буд. 2; ідентифікаційний код 38013278) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКА ОСОБА_1» (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9, кімн. 417; ідентифікаційний код 37311170) 66 (шістдесят шість гривень) 29 коп. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено: 02.03.2016

Суддя П.В.Горбасенко