ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 р. Справа № 909/86/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Фрич М. М., секретар судового засідання Вакалюк А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Тисменицького районного споживчого товариства,

вул. Галицька,21,м. Тисмениця, Івано-Франківська область, 77400

до відповідача: Пшеничниківської сільської ради

вул. Шевченка, 9,с. Пшеничники, Тисменицький район,

Івано-Франківська область,77407

про скасування рішення Пшеничниківської сільської ради

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - голова правління, (паспорт СС216598 від 22.07.1997 р.); ОСОБА_2 - представник, (довіреність №14 від 10.02.2016 р.); ОСОБА_3 - представник, (довіреність №13 від 10.02.2016 р.);

від відповідача: ОСОБА_4 - представник, (довіреність №57 від 05.02.2015 р.).

ВСТАНОВИВ:

Тисменицьке районне споживче товариство подало позов до Пшеничківської сільської ради про визнання недійсним рішення 8 сесії 5 демократичного скликання від 23.12.2007 року Пшеничківської сільської ради, яким визнано право власності на будинок-магазин Продпромтовари за громадою села Пшеничники в особі Пшеничківської сільської ради (судом враховано заяву позивача про виправлення описки (вх.№2355/16 від 22.02.2016 року).

Ухвалою суду від 29.01.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі і призначено розгляд справи на 11.02.2016 року. В судовому засіданні 11.02.2016 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 23.02.2016 року, про що представники сторін були повідомлені. В судовому засіданні 23.02.2016 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 09.03.2016 року, про що представники сторін були повідомлені.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задоволити. Представник відповідача проти позову заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив таке.

16 червня 2000 року між Тисменицьким кооперативно торговим об'єднанням Тисменицького райспоживтовариством та Тисменицьким районним споживчим товариством було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення площею 89,5 кв. м (магазину), розташованого по вулиці Хмельницького в селі Пшеничники, Тисменицького району, Івано-Франківської області.

За словами позивача, сторонами договору 16 червня 2000 року було підписано акт приймання-передачі приміщення, що виступало предметом вказаного договору. Таким чином позивач вказує на те, що Тисменицьке районне споживче товариство стало власником нежитлового приміщення, розташованого по вулиці Хмельницького в селі Пшеничники, Тисменицького району, Івано-Франківської області.

Як вбачається з позовної заяви позивач листами №126 від 24.06.2003 року та 278 від 22.11.2006 року звертався до сільського голови з проханням видати рішення виконкому сільської ради про підтвердження права власності на придбаний магазин. За словами позивача, відповідач ігнорував вказані листи, таким чином відмовившись від оформлення права власності на вказаний магазин.

З огляду на викладене позивач просить суд визнати недійсним рішення 8 сесії 5 демократичного скликання від 23.12.2007 року Пшеничківської сільської ради, яким визнано право власності на будинок-магазин Продпромтовари за громадою села Пшеничники в особі Пшеничківської сільської ради (судом враховано заяву позивача про виправлення описки (вх.№2355/16 від 22.02.2016 року).

Відповідач проти позовних вимог заперечує, подав суду відзив (вх.№1789/16 від 10.02.2016 року). У своєму відзиві відповідач вказує на те, що Пшеничківська сільська рада жодних прав позивач не порушила. При цьому, відповідач посилається на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.11.2007 року по справі №2/252-7/214, яким відмовлено в задоволенні позову Тисменицького районного споживчого товариства до Пшеничківської сільської ради про визнання права власності на магазин "Продпромтовари" в с .Пшеничники по вул. Б.Хмельницького.

На переконання відповідача, вказане рішення носить преюдиційний характер для даної справи. Крім того, відповідач вказує на те, що приміщення магазину "Продпромтовари" є майном територіальної громади і тому відповідач діяв в спосіб визначений законом, в межах своїх повноважень і правомірно прийняв оскаржуване рішення. Таким чином, відповідач вважає, що у позові слід відмовити.

Разом з тим, відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності (вх.№2394/16 від 23.02.2016), згідно якої просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Виходячи з матеріалів справи та керуючись вимогами діючого законодавства, суд дійшов в спірному випадку наступних висновків.

Відповідно до ст.19 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 144 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року) передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно з ст.25 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Пшеничківської сільської ради Тисменицького району / 8 сесія 5 демократичного скликання / №5-8/2007 від 23.12.2007 року визнано право власності на будинок - магазин "Продпромтовари" в селі Пшеничники по вул. Б. Хмельницького 75 за громадою села Пшеничники в особі Пшеничківської сільської ради.

В переліку питань, що належать до виключної компетенції сільської ради, встановлених ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року) відсутнє питання щодо компетенції сільської ради визнавати за собою право власності на будь-яке нерухоме майно.

Крім того, статтею 392 Цивільного кодексу України (в редакції від 14.06.2007 року) встановлено, що визнання права власності відбувається в судовому порядку, а саме - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною 1 ст. 21 Цивільного кодексу України (в редакції від 19.02.2016 року) передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Під час розгляду справи судом були встановлені обставини, за якими спірне рішення Пшеничківської сільської ради №5-8/2007 від 23.12.2007 року повинне бути визнане недійсним (незаконним), виходячи з приписів статті 21 Цивільного кодексу України. В спірному випадку, виходячи зі змісту вказаного рішення в суду є всі підстави вважати, що таке рішення прийнято Пшеничківською сільською радою з перевищенням наданих їй законом повноважень, а відтак воно підлягає визнанню недійсним в порядку ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач подав суду заяву про відновлення пропущеного строку №1/3 від 09.03.2016 року (вх.№3127/16 09.03.2016). У своїй заяві позивач просить суд визнати поважною причину пропуску позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, а також відновити позивачу пропущений з поважних причин строк звернення до суду з даним позовом. З приводу цього слід вказати таке.

Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" передбачено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до п.2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознак поважності у причинах пропуску строку позовної давності позивачем, судом бралося до уваги таке.

Спірне рішення Пшеничківської сільської ради було прийнято 23.12.2007 року. В січні 2008 року позивачем подано позовну заяву до Тисменицького районного суду про визнання спірного рішення незаконним та визнання права власності. Ухвалою від 20.01.2008 року Тисменицький районний суд відмовив у відкритті провадження у зв'язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

В грудні 2008 року позивач звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Пшеничківської сільської ради про визнання спірного рішенні сільської ради незаконним та визнання права власності на магазин "Продпромтовари". Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 10.12.2008 року у відкритті провадження відмовлено у зв'язку з тим, що позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах.

Згодом позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з тими ж позовними вимогами. Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.03.2009 року позовну заяву позивача повернуто по причині непідсудності вказаної справи адміністративному суду.

Пізніше в березні 2009 року позивач повторно звернувся до Тисменицького районного суду з позовною заявою до Пшеничківської сільської ради про визнання рішень сільської ради від 23.12.2007 року та 13.04.2008 року незаконними. Ухвалою Тисменицького районного суду від 12.03.2009 року позовну заяву залишено без руху.

06.05.2009 року Тисменицький районний суд ухвалою закрив провадження у справі по причині , що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2011 року апеляційну скаргу задоволено частково, ухвалу Тисменицького районного суду про закриття провадження скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Тисменицького районного суду в іншому складі суду.

Постановою Тисменицького районного суду від 15.04.2011 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2014 року апеляційну скаргу Пшеничківської сільської ради задоволено, постанову Тисменицького районного суду від 15.04.2011 року скасовано, в задоволенні позову Тисменицькому районному споживчому товариству відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 17.12.2015 року провадження у справі закрито по причині того, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В підтвердження вказаного позивач подав суду копії процесуальних документів.

Таким чином в спірному випадку, суд дійшов висновку про наявність підстав для відновлення строку позовної давності, оскільки наведені в заяві обставини свідчать про поважність причин такого пропуску позивачем.

За таких обставин суд, дослідивши подані позивачем докази і на підставі цих доказів з урахуванням обставин по справі та діючого законодавства дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу статті 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 19, 144 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року), ч.1 ст.21, ст.256, ч.1 ст.261, ст.ст.267, 392 Цивільного кодексу України, ч.3 ст.24, ст.ст.25,26, ч.1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" (в редакції від 01.10.2007 року), ст.ст. 32,43,44,49, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Пропущений строк позовної давності - відновити.

Позов задоволити.

Визнати недійсним рішення 8 сесії 5 демократичного скликання від 23.12.2007 року Пшеничківської сільської ради, яким визнано право власності на будинок-магазин Продпромтовари за громадою села Пшеничники в особі Пшеничківської сільської ради.

Стягнути з Пшеничківської сільської ради /77407, Івано-Франківська область, Тисменицький район, с. Пшеничники, вул. Шевченка, 9, ідентифікаційний код 04356320/ на користь Тисменицького районного споживчого товариства /77400, Івано-Франківська область, м. Тисмениця, вул. Галицьька, 21, ідентифікаційний код 01752937/ судовий збір в розмірі 1378 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень).

Видати наказ після вступу рішення в законну силу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.03.16

Суддя Фрич М. М.