ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р. Справа № 921/972/15-г/6

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів: Кузь В.Л.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Шумськ б/н від 29.12.2015р.

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.10.2015 р.

у справі № 921/972/15-г/6

за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Шумськ

до відповідача Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Шумськ

про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням.

від позивача: не з»явився

від відповідача: ОСОБА_3, Музика А.В.-адвокат

Представникам відповідача роз'яснено права і обов'язки передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 81№ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 29.10.2015р. у справі №921/972/15-г/6 (суддя Шумський І.П.) позовні вимоги задоволено: зобов»язано суб»єкта підприємницької діяльності фізичну особу - підприємця ОСОБА_3, м. Шумськ звільнити нежитлове приміщення № 1-8 площею 16,50 кв.м. по АДРЕСА_1

Суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа - підприємець ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу б/н від 29.12.2015р., в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з неповним з»ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки, викладені у рішенні не відповідають обставинам справи. Скаржник зазначає, що спірний об»єкт нерухомості придбаний ОСОБА_4 (як фізичною особою, а не підприємцем) згідно договору купівлі-продажу від 04.03.2011р. у період шлюбу з ОСОБА_3, отже він набув статусу спільного сумісного майна подружжя, тому в даному випадку діє презумція спільного майна подружжя, придбаного у період шлюбу. А відтак і частки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві спільної власності є рівними, тобто по Ѕ частці в праві власності на цей об»єкт нерухомості.

СПД ФО ОСОБА_4 у запереченні на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши заперечення представника відповідача, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням виконавчого комітету Шумської міської ради №88 від 16 листопада 2012 року підприємцю ОСОБА_4 надано дозвіл відкрити магазин промислових товарів та перукарню в приміщенні по АДРЕСА_1, а також на підприємця покладено обов'язок оформити дозвільну документацію та вчинити інші дії (а.с.19).

03 грудня 2012 року ФОП ОСОБА_4 (саме як фізичній особі-підприємцю) Шумською міською радою видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на 1/1 частку магазину промислових товарів та перукарні по АДРЕСА_1, Тернопільської області, загальною площею 59,50 кв.м. (а.с.10).

Як вбачається із наявної копії цього свідоцтва, підставою його видачі є рішення виконавчого комітету Шумської міської ради №81 від 16 листопада 2012 року, а не цивільно-правова угода.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав 03 грудня 2012 року Шумським БТІ проведено державну реєстрацію права власності на цей об'єкт нерухомості за ОСОБА_4 як за фізичною особою - підприємцем.

Згідно із довідками Шумського РЕМ №561 від 05 серпня 2015 року та КП "Шумськкомунсервіс" №111 від 14 липня 2015 року, витрати на утримання нерухомого майна несе позивач (а.с.17-18). Заборгованості по комунальних платежах у власника майна на той час не було.

Як зазначила відповідач в судовому засіданні, вона користується частиною вищезгаданого об'єкта (магазином) для здійснення підприємницької діяльності.

Це ж cтверджується відповіддю Шумського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області від 05 серпня 2015 року за №5982 на скаргу позивача (а.с.16).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що підприємець ОСОБА_3 продовжує займати приміщення, позначене в Технічному паспорті під №1-8 площею 16,50 кв.м., яке використовує під магазин.

Направлену позивачем на адресу відповідача претензію від 14 лютого 2015 року з вимогою про звільнення приміщення підприємець ОСОБА_3 залишила без відповіді та задоволення (а.с.15).

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про відновлення його порушених прав шляхом звільнення ОСОБА_3 приміщення, яким вона користується без правовстановлюючих документів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За частиною четвертою вказаної статті Конституції, а також ст.321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право власності є непорушним.

Зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном (ст. 317 ЦК України).

При цьому, володіння означає можливість мати майно у своєму безпосередньому віданні та у сфері свого господарського чи іншого впливу.

У відповідності до ст.11ЦК України цивільні права і обов'язки (в т.ч. право користування) набуваються на підставах, що не заборонені законом.

В силу приписів ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Стаття 400 ЦК України покладає на недобросовісного володільця обов'язок негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна.

В листі від 01 квітня 2014 року "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" Верховний Суд України роз'яснив, що - створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном є порушенням цивільних прав.

Змістом листа Верховного Суду України від 01 липня 2013 року "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" визначено, що власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов).

Однією з умов застосування негаторного позову - є відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, згідно з роз'ясненнями наданими Верховним Судом України в листі від 01 квітня 2014 року, можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК).

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, право власності позивача на 1/1 частку магазину промислових товарів та перукарні по АДРЕСА_1 не оспорено і не скасовано.

Докази відчуження ОСОБА_4 цих прав, у т.ч. на користь ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні. Інших доказів, які б вказували на правомірне володіння чи користування спірним майном станом на час розгляду справи, відповідачем не зазначено.

Судова колегія також погоджується із судом першої інстанції, що у випадку постановлення судового рішення щодо розподілу майна подружжя та визнання за відповідачем права власності на спірний об'єкт або якусь його частину, право користування нерухомим майном у ОСОБА_3 може виникнути лише на майбутнє. Оскільки, на час розгляду даного спору, таке право у відповідача відсутнє.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем заявлялось клопотання про зупинення провадження до вирішення Шумським районним судом цивільної справи №609/1601/13-14, мотивуючи тим, що предметом розгляду цивільної справи є визнання спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя у т.ч. приміщення по АДРЕСА_1, звільнення частини якого вимагає позивач. Як стверджувала відповідач, в разі задоволення її вимог, вона набуде право власності на спірний об'єкт, від - так і користування ним стане правомірним.

Судова колегія вважає правомірною відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Приписи вказаної статті встановлюють вичерпний перелік підстав для зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Відповідно до п.3.14 постанови пленуму № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" подання учасниками судового процесу клопотань (заяв) про вчинення господарським судом не передбачених ГПК процесуальних дій, слід вважати зловживанням процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому, під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на: неможливість початку розгляду судом порушеної провадженням справи; неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні; створення інших перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків.

Тобто, підставою для зупинення провадження у справі, згідно з вказаною нормою, є наявність одночасно двох обставин: пов'язаність відповідних справ та неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої. При цьому пов'язаність справ, зазвичай, полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що певні обставини не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі (п.3.16 зазначеної вище постанови пленуму № 18 від 26 грудня 2011 року).

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції, що позовні вимоги, що є предметом спору у цивільній справі №609/1601/13-14 є пов'язаними зі справою, що слухається, однак заявником не доведено факту неможливості розгляду справи №921/972/15-г/6 до набрання законної сили у справі №609/1601/13-14.

У зв'язку з цим, підстав для зупинення провадження у господарській справі в порядку ч.1 ст. 79 ГПК України немає.

Окрім того, у разі задоволення цивільного позову ОСОБА_3, достеменно не відомо на яку саме частину належних позивачу приміщень по АДРЕСА_1, буде визнано її право. Тобто чи саме на приміщення, позначене в Технічному паспорті під №1-8 загальною площею 16,50 кв.м.

Отже, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що право позивача вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю підлягає захисту в судовому порядку.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення господарського суду прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 29.10.2015р. у справі №921/972/15-г/6 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у господарський суд Тернопільської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.03.2016р.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Кузь В.Л.

Суддя Орищин Г.В.