ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р.Справа № 916/4854/15

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: Холькін С.П. за довіреністю від 29.12.2015р.

Від відповідача: не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Суші Хаус Україна" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення 90 486,62 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Суші Хаус Україна" (далі по тексту - ТОВ „Суші Хаус Україна") звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4.) про стягнення грошових коштів в сумі 90 486,62 грн., обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором-заявкою на надання транспортних послуг від 14.03.2012р. зобов'язань щодо забезпечення доставки ввіреного позивачем вантажу до місця призначення.

Представник відповідача в судове засідання по даній справі не з'явився та про причини неявки суд не повідомив. При цьому, суд зазначає, що конверти із поштовими відправленнями суду, які були надіслані за адресою місцезнаходження ОСОБА_4 згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 68303, Одеська область. АДРЕСА_1, були повернуті суду у зв'язку із неможливістю вручення адресату. З огляду на викладене, відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду даної справи господарським судом. Оскільки ОСОБА_4 не було надано суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

Як стверджує позивач, 14.03.2012р. між ТОВ „Суші Хаус Україна" (Замовник) та ОСОБА_4 (Виконавець) було укладено договір-заявку на надання транспортних послуг, у відповідності до умов якого Виконавець зобов'язався виконати транспортне перевезення вантажу за наступними умовами:

Вантажовідправник: ТОВ „Суші Хаус Україна"; Маршрут: м. Київ - м. Миколаїв; Вантаж/вага: продукти харчування/5000 кг; вид завантаження: піддонами; Дата та адреса завантаження/розвантаження: 14.03.12 адреса завантаження: м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34; 15.03.12 адреса розвантаження: м. Миколаїв, вул. Авангардна, 2 б; 15.03.12 адреса розвантаження: м. Одеса, вул. Просьолочна, 10; Ставка та умови оплати: 2 500 грн. готівкою після розвантаження; Марка автомобілю і державний номер: Камаз НОМЕР_2; ПІБ водія: ОСОБА_5 (як свідчать матеріали справи, правильним прізвищем водія є ОСОБА_6). Вказаний договір-заявка був підписаний з боку ТОВ „Суші Хаус Україна" генеральним директором ОСОБА_7, проте не був підписаний з боку ОСОБА_4 При цьому, договір-заявка містить підпис водія ОСОБА_6 про ознайомлення його з умовами перевезення.

Відповідно до накладних на внутрішнє перевезення № 100-02344 від 14.03.2012р. та № 100-02264 від 13.03.2012р. позивачем через водія ОСОБА_6 було відпущено до перевезення товар - продукти харчування загальною вартістю 159 685,66 грн.

При цьому, як свідчить акти виявлення недоліків від 15.03.2012р, що складені за участю представників позивача та водія ОСОБА_6, а також двох приватних осіб, було виявлено недостачу низки товару, переданого до перевезення за накладними № 100-02344 від 14.03.2012р. та № 100-02264 від 13.03.2012р., із визначенням причини недостачі - викрадення.

При цьому, відповідно до розшифровок від 15.03.2012р. до накладних на внутрішнє перевезення № 100-02344 від 14.03.2012р. та № 100-02264 від 13.03.2012р., що складені за участю представників позивача та водія ОСОБА_6, загальна сума недостачі складає 90 486,62 грн.

Оскільки відповідач відмовився від компенсації суми збитків, завданих позивачу внаслідок недостачі прийнятого до перевезення вантажу в сумі 90 486,62 грн., позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

В силу положень ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

При цьому, у відповідності до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, незабезпечення перевізником доставки переданого йому для перевезення майна є способом порушення зобов'язань даної особи, наслідком якого, виходячи із положень чинного законодавства, є покладення на перевізника обов'язку відшкодувати завдані таким порушенням збитки. При цьому, для настання деліктної відповідальності у вигляді відшкодування збитків необхідна наявність складу цивільного правопорушення, а саме: вина особи, яка заподіяла шкоду; протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв?язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

У зв'язку із викладеними обставинами, суд вважає за необхідне дослідити наявність або відсутність у діях відповідача елементів складу цивільного/господарського порушення для вирішення питання про притягнення ОСОБА_4 до деліктної відповідальності.

Так, першочергово суд вважає за необхідне дослідити наявність або відсутність у діях відповідача факту протиправної поведінки. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Положеннями ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, договір є багатостороннім правочином, у зв'язку з чим, при наданні правової оцінки договору підлягають застосуванню загальні вимоги, встановлені законом для правочинів.

В силу положень ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору-заявки від 14.03.2012р.) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 180, ч. 1 ст. 181 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. . Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

При цьому, згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, договір як різновид правочину має своїм наслідком виникнення для його сторін певних погоджених прав та обов'язків за умови, що вказаний правочин вчинений відповідними сторонами, на підтвердження чого сторона має підписати відповідний договір від свого імені. Також допускається укладення договору у спрощений спосіб шляхом обміну листами, телеграмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень.

В даному випадку, у спірних правовідносинах договір-заявка від 14.03.2012р. відповідачем не підписувався, документи, що були складені в процесі перевезення, підписувались виключно водієм ОСОБА_6, докази повноважень якого як представника відповідача в матеріалах справи відсутні. Також, як свідчить наявна у матеріалах справи копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВНС № 062648, автомобіль Камаз д/н НОМЕР_1, за допомогою якого здійснювалось перевезення вантажу у спірних правовідносинах, належить на праві власності ОСОБА_8, а не відповідачу. Також в матеріалах справи відсутні і будь-які листи відповідача з приводу спірного договору перевезення.

Отже, викладені обставини свідчать про те, що відповідач не укладав із позивачем договір-заявку на перевезення від 14.03.2012р. ані шляхом підписання даного договору, ані шляхом обміну листами, ані шляхом прийняття до виконання замовлення позивача, у зв'язку з чим, ОСОБА_4 не набув статусу перевізника у спірних правовідносинах та, як наслідок, не міг допустити порушення зобов'язань з приводу забезпечення схоронності та цілісності вантажу при перевезенні.

Викладене свідчить про відсутність факту протиправної поведінки відповідача у спірних правовідносинах, а отже, і одного із елементів складу цивільного правопорушення, що унеможливлює притягнення ОСОБА_4 до деліктної відповідальності та покладення на нього обов'язку відшкодувати спірну суму збитків.

Таким чином, з огляду на відсутність у діях відповідача елементів складу цивільного правопорушення, суд доходить висновку і про відсутність підстав для задоволення заявленого в межах даної справи позову.

Підсумовуючи вищевикладене, відповідно до ст.ст. 180, 181, 193, 225, 307, 314 ГК України, ст.ст. 11, 22, 202, 203, 207, 509, 510, 525, 526, 610, 611, 626, 629 ЦК України позов ТОВ „Суші Хаус Україна" задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 29.02.2016р.

Суддя С.П. Желєзна