ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2016 р.Справа № 922/6155/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Коваленко М.Ю.

розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України '', 01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ;

до товариства з обмеженою відповідальністю СП Агротрейд, 61145, м. Харків, вул. Космічна, буд 21-А, ;

про стягнення 2 157 336,26 грн.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 14 від 14.01.2016 р.);

відповідача не зявився.

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась

Суть справи:

Публічне акціонерне товариство Державна продовольчо-зернова корпорація України звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю СП АГРОТРЕЙД про стягнення 2 157 336, 26 грн., з яких основний борг у розмірі 950 885,51 грн., пеня 697 386,59 грн., штраф 133 745,38 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами 363 384,31 грн., інфляційні витрати 2 241,86 грн., 3% річних 9 692,61 грн.

Свої вимоги позивач мотивує неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань відповідно до умов договору поставки №ХАР052Я-С від 22.07.2014 р. В якості правових підстав позивач посилається на ч. 2 ст. 124 КУ, ст.ст. 1, 12, ч. 2 ст. 15, 22, 54-57 ГПК України, ст. ст. 11, 16, 549, 625, 629, 1212 ЦК України, ст. ст. 193,199, 230, 231 ГПК України.

Суд перейшов до розгляду справи по суті у судовому засіданні 04.01.2016 р.

Відповідач свого уповноваженого представника в судове засідання 25.01.2016р. не направив, своїм конституційним правом на захист не скористався, відзиву на позов на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі та ухвали суду від 14.12.2015р. не надав. На час слухання справи до суду повернулися ухвала про порушення провадження у справі та ухвали суду від 14.12.2015р. та від 04.01.2016р. без доказів їх вручення відповідачу, з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання", які направлялися на адресу відповідача, вказану у позовній заяві, що співпадає з адресою відповідача згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та осіб фізичних осіб підприємців: 61145, м. Харків, вул. Космічна, буд 21-а.

Враховуючи вищевикладене та приписи п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р., суд вважає, що ним вжито всі заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 25.01.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, надав суду додаткові документи (вх. № 2223 від 25.01.2016 р.) та пояснення по справі (вх. № 2917 від 25.01.2016 р.), в яких зокрема зазначив, що на виконання умов п. 5.1 спірного договору поставки позивач перерахував відповідачу, згідно рахунку на оплату № 34 від 12.08.2014 р. попередню оплату у розмірі 1 380 970,00 грн., а відповідач, згідно зазначеного рахунку, взяв на себе зобовязання поставити позивачу зерно ячменю 3 класу у кількості 701,000 тонн за ціною 1 641,67 грн. за одну тонну без ПДВ на загальну суму 1 380 970,00 грн., проте, всупереч умовам договору, відповідач зазначене зобовязання з поставки позивачу зерна ячменю 3 класу у кількості 701,000 тонн не виконав, у звязку з чим у нього утворилася перед позивачем заборгованість у розмірі 1 380 970,00 грн. Разом з цим позивач зазначив, що частина зазначених вимог позивача до відповідача на суму 430 084,49 грн. припинена зарахуванням зустрічних однорідних вимог згідно заяви про зарахування від 26.10.2015 р. № 130-2-12/5645.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення, внаслідок чого справа розглядається по суті відповідно до норм ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Між публічним акціонерним товариством Державна продовольчо-зернова корпорація України (позивач, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю СП Агротрейд (відповідач, постачальник) 22 липня 2014 року було укладено договір поставки № ХАР052Я-С, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобовязується передати у власність покупця зерно українського походження врожаю 2014 р., а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар відповідно до умов договору.

Пунктами 2.1, 2.2 сторони передбачили, що товар по якості повинен відповідати вимогам, вказаним у специфікації для кожної партії товару. Інші показники якості товару відповідно до ДСТУ встановленого для даного товару і зазначеного у специфікації.

Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 договору, товар за даним договором поставляється партіями протягом періоду вказаного в специфікаціях до цього договору. Кількість, строк та місце поставки, ціна та загальна вартість товару для кожної партії, що поставляється згідно цього договору, визначаються в специфікаціях до цього договору, які підписуються сторонами щодо кожної партії товару та є невідємними частинами (додатками) цього договору.

Згідно п. п. 4.1, 4.2 договору, постачальник постачає товар на умовах EXW Франко-Склад згідно Правил ІНКОТЕРМС в редакції 2010 р., за винятком застережень, прямо передбачених даним договором. Місце поставки кожної окремої партії товару зазначається в специфікаціях до цього договору, які є його невідємними частинами. Датою поставки товару вважається дата переоформлення товару на імя покупця за складським документом на Зерновому Складі. Дата видаткової накладної співпадає з датою переоформлення товару на імя покупця за складським документом на сертифікованому складі.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.2 договору, оплата товару, що поставляється за даним договором, проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом строку, зазначеного в специфікаціях до цього договору після останньої з подій, зазначених нище:

- поставка товару;

- визначення його якості і залікової ваги;

- предявлення постачальником рахунку-фактури;

- передача покупцю документів, зазначених в п. 6.1 цього договору.

Датою оплати товару вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Відповідно до п. 10.1 даного договору, він набирає набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 30 червня 2015 р., а в частині розрахунків та поставки товару до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобовязання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем виникли зобовязання, що випливають із договору поставки, згідно якого та в силу ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, на виконання умов договору сторонами було підписано специфікації на поставку товару ячмінь 3 класу у кількості 1 550 тонн на загальну суму 3 035 000,00 грн., а саме:

- № 1 від 22.07.2014 р. відповідно до якої постачальник зобовязувався поставити товар ячмінь 3 класу у кількості 200 тонн на суму 396 000,00 грн. у період з 22.07.2014 р. по 25.07.2014 р., а покупець зобовязувався оплатити товар протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

- № 2 від 22.07.2014 р., відповідно до якої постачальник зобовязувався поставити товар ячмінь 3 класу у кількості 150 тонн на суму 396 000,00 грн. у період з 22.07.2014 р. по 25.07.2014 р., а покупець зобовязувався оплатити товар протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

- № 3 від 28.07.2014 р., відповідно до якої постачальник зобовязувався поставити товар ячмінь 3 класу у кількості 200 тонн на суму 402 000,00 грн. у період з 28.07.2014 р. по 04.08.2014 р., а покупець зобовязувався оплатити товар протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

- № 4 від 06.08.2014 р., відповідно до якої постачальник зобовязувався поставити товар ячмінь 3 класу у кількості 1000 тонн на суму 1 940 000,00 грн. у період з 06.08.2014 р. по 13.08.2014 р., а покупець зобовязувався оплатити товар протягом 3 банківських днів з моменту поставки товару;

Як слідує з матеріалів справи, відповідачем було направлено позивачу рахунки на оплату: № 16 від 22.07.2014 р. на суму 370 701,54 грн., № 18 від 23.07.2014 р. на суму 180 043,38 грн., № 26 від 30.07.2014 р. на суму 202 804,98 грн., № 28 від 07.08.2014 р. на суму 370 801,90 грн., № 34 від 12.08.2014 р. на суму 1 380 970,00 грн., які, відповідно до виписок банківського рахунку позивача № 3310. 980 (а.с. 24-28), були оплачені останнім у повному обсязі та відповідна сума коштів у розмірі 2 505 321,80 грн. була перерахована на розрахунковий рахунок відповідача.

Однак, як зазначив позивач в позовній заяві та підтверджується матеріалами справи (видаткові накладні: № 708-1 від 07.08.2014 р., № 3007-1 від 30.07.2014 р., № 2307-1 від 23.07.2014 р., № 2207-1 від 22.07.2014 р.), відповідач, в порушення умов спірного договору поставки та підписаних сторонами специфікацій, здійснив поставку товару лише частково на суму 1 124 351,80 грн.

Згідно ч.2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

У звязку з порушенням умов спірного договору поставки та частковою поставкою відповідачем відповідного товару, позивач звертався до відповідача з листом-вимогою № 230-2-02/4037 від 10.08.2015 р., в якому інформував відповідача, що останній має зобовязання перед позивачем щодо поставки товару по договору № ХАР052Я-С на суму 1 380 970,00 грн., та у звязку з цим вимагав від відповідача виконати свої зобовязання відповідно до зазначеного договору поставки у строк до 14.10.2015 р., а у разі неможливості поставки товару повернути кошти та сплатити усі штрафні санкції, передбачені даним договором та законодавством України у вказаний строк.

Разом з тим, як зазначив позивач, частина вищевказаних вимог позивача до відповідача на суму 430 084,49 грн. була припинена зарахуванням зустрічних однорідних вимог згідно заяви про зарахування від 26.10.2015 р. № 130-2-12/5645, у звзку з чим він просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 950 885,51 грн., яка станом на день подання даної позовної заяви не була повернута відповідачем позивачу.

Абзац 1 ч. 1 ст.193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, зважаючи на вищевикладене, а також те, що відповідач не вчинив необхідних дій, передбачених сторонами у договорі та не поставив відповідний товар у встановлений умовами спірного договору поставки обсязі та строк, доказів протилежного суду не надав, він визнається судом таким, що прострочив та неналежним чином виконав свої зобовязання відповідно до умов договору поставки № ХАР052Я-С від 22.07.2014 р.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд бере до уваги, що в п. 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Приймаючи до уваги невиконання відповідачем зобовязань по поставці товару, беручи до уваги направлення позивачем 11.08.2015р. останньому вимоги № 230-2-02/4037 від 10.08.2015р. про повернення коштів попередньої оплати за непоставлений товар, яка з врахування нормативів поштопробігу отримана відповідачем 15.08.2015р., а зобовязання щодо їх повернення останнім відповідно до п. 8.5. договору мало бути виконане на протязі 3-х банківських днів, тобто до 19.08.2015р. включно, враховуючи, що відповідач на день розгляду спору не надав суду доказів повернення грошових коштів, сплачених йому позивачем в якості передплати за поставку товару, у розмірі 950885,51 грн., а відтак в силу приписів ст.ст. 530, 612, 693 ЦК України є боржником, що прострочив, при цьому прострочення виконання зобов'язання починається з 20.08.2015р, а не з 14.08.2015р., як зазначено позивачем у позові.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України в частині стягнення 950 885,51 грн. заборгованості обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання кредитор має право стягнути, а боржник повинен сплатити, крім основного боргу, також втрати від інфляційних процесів та річні відсотки за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, здійснивши перевірку розрахунку інфляційних витрат та річних за допомогою відповідної програми інформаційно-пошукової системи „Законодавство, суд встановив, що належна до стягнення сума трьох процентів річних за період з 20.08.2015р. по 13.11.2015р. складає 9125,09грн., а інфляційних втрат за період з 20.08.2015р. по 26.10.2015р. - 2241,86грн., заявлені позивачем обґрунтовано, доведені матеріалами справи, вірно нараховані та підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 567,52грн. за період з 14.08.20015р. по 20.08.2015р. заявлені безпідставно, оскільки позивачем в односторонньому порядку самостійно без врахування умов п. 8.5. договору визначено строк настання зобовязань по поверненню попередньої оплати товару відповідачем.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 697 386,61 грн. пені та 133 745,38 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 611 ЦК одним з наслідків порушення зобов'язань є сплата неустойки, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Невиконання зобов'язання або виконання його з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), визнається згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання, в результаті чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Правові основи господарської діяльності суб'єктів господарювання регулюються Господарським кодексом України, ст. 230 якого встановлено, що учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені).

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 8.4 договору, сторони встановили, що у випадку не поставки або несвоєчасної поставки товару згідно умов даного договору, постачальник сплачує покупцеві на вимогу останнього пеню у розмірі 0,1 % загальної вартості непоставленої партії товару за кожен день прострочення.

Пунктом 8.5 договору визначено, що у випадку прострочення зобовязання по поставці товару визначеного специфікацією більш як на 30 (тридцять) календарних днів, постачальник сплачує покупцю також штраф в розмірі 7% від загальної вартості непоставленої партії товару.

Відповідно до п. 8.10 договору, нарахування штрафних санкцій за прострочення поставки товару припиняється через дванадцять місяців від дати, коли товар мав бути поставлений, що свідчить про те, що сторони передбачили нарахування пені понад 6-ти місячний строк, встановлений ст. 232 ГК України.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання зобов'язання по поставці товару за договором по специфікації №4, перевіривши правильність нарахування пені за період з 14.08.2014р. по 13.08.2015р. та штрафу за розрахунком позивача, суд визнає позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Що стосується позовної вимоги позивача про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 363 384,31 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України покупець має право на суму попередньої оплати нарахувати проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

За приписами ч. 2 ст. 536 Цивільного кодексу України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Оскільки сторонами при укладенні спірного договору не було передбачено нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, застосовуючи аналогію закону, посилається на ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу (проценти за договором позики).

Такі доводи позивача не приймаються судом, оскільки договір поставки та договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих відносин. Таким чином, застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема ст.1048 Цивільного кодексу України) є неприпустимим.

Такий правовий висновок зроблений у Постановах Верховного суду України від 02.07.2013р. у справі № 3-11гс13, від 20.08.2013р. у справі № 3-22гс13, прийнятих за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, нарахованих позивачем на суму зробленої ним попередньої оплати за договором поставки.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 33, 43, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю СП Агротрейд (61145, м. Харків, вул. Космічна, буд 21-А, ) на користь публічного акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) заборгованість за договром поставки № ХАР052Я-С від 22.07.2014 р. у розмірі 950 885,51 грн., пеню у розмірі 697 386,59 грн., штраф у розмірі 133 745,38 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 241,86 грн., 3% річних у розмірі 9 125,09 грн. та судовий збір у розмірі 26901,15 грн.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

4. В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 01.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_2