ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

23 лютого 2016 р. Справа № 902/2/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засіданні Сидоренко О.О.,

представників:

позивача: Старого М.М., довіреність №б/н від 30.12.2015р.,

у відсутності представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (вул. Барляєва, 28-А, м. Жмеринка, 24600)

до: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)

про повернення суми оплати послуг по договору в розмірі 83000 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" звернулося з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про повернення суми оплати послуг по договору в розмірі 83000 грн.

Позов мотивований тим, що позивачем на виконання договору про надання інформаційно-консультаційних послуг №16/11 від 14.11.2013р. перераховано відповідачу оплату послуг в сумі 80000 грн, які він не надав, та вказану суму оплати позивачеві не повернув, в зв'язку з чим останній вимагає повернення оплати послуг в сумі 80000 грн, крім того, просить стягнути з відповідача штраф за одноразову необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов'язань.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11.01.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/2/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвал суду від 26.01.2016р. та 09.02.2016р. слухання справи відкладалося з об'єктивних причин (через неявку представника відповідача, неподання сторонами витребуваних доказів по справі та з метою забезпечення рівності прав та змагальності учасників судового процесу).

В судовому засіданні (23.02.2016р.) представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та надані суду докази.

Натомість відповідач правом участі в судовому засіданні повторно не скористалася не зважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання вона повідомлялася належним чином ухвалою від 09.02.2016р., яка надсилалась їй рекомендованою кореспонденцією за адресою, яка відповідає тій, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Відтак її процесуальна позиція щодо заявленого позову суду невідома. Поряд з цим 23.02.2016р. на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв"язку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні через хворобу.

Суд, розглянувши вказане клопотання відповідача, дійшов до висновку про його відхилення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 ГПК України громадяни можуть вести свої справи в господарському суді особисто або через представників, повноваження яких підтверджуються нотаріально посвідченою довіреністю. Тобто, громадяни не обмежені у виборі осіб та наданні таким особам повноважень на представництво їх інтересів в господарському суді.

Відтак безпосередня відсутність в судовому засіданні відповідача у зв'язку із її хворобою не може слугувати підставою для відкладення слухання справи з врахуванням наведених вище законодавчих приписів, оскільки вказані обставини не свідчать про неможливість забезпечення відповідачу явки в судове засідання уповноваженого представника, до того ж дана обставина не є підставою для відкладення розгляду справи відповідно до ст. 77 ГПК України. При цьому з долученої до клопотання копії консультаційного висновку спеціаліста вбачається погіршення стану зодоров"я ОСОБА_3 станом на 23.02.2016р., тоді як провадження у справі порушено 11.01.2016р. Як свідчать матеріали справи, зокрема повідомлення про вручення поштового відправлення вх. №732 від 20.01.2016р., відповідач була обізнана про наявність спору в суді між нею та позивачем ще 15.01.2016р., а тому суд при прийнятті рішення по справі виходить з того, що остання мала достатньо часу для того, щоб надати суду докази в обґрунтування своїх доводів щодо позову та сформулювати свою процесуальну позицію відносно даного спору.

Поряд з цим слід відмітити, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого не є відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Так, статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Статтею 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011р. у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача, оскільки матеріали даної справи містять достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14.11.2013р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (замовник, позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (виконавець, відповідач) укладено договір №16/11 про надання інформаційно-консультаційних послуг (Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов"язання надати інформаційно-консультаційні послуги в обсязі та на умовах, передбачених договором.

Згідно із п. 2.1. Договору виконавець зобов"язується надати інформаційно-консультаційні послуги з питань підготовки та реєстрації договорів оренди земельних ділянок. Консультації та інформаційне обслуговування здійснюються виконавцем в усній формі.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.3. Договору сума договору складає 80000 грн. плата за послуги сплачується в національній валюті України- гривні, по безготівковому розрахунку на поточний рахунок виконавця в установі банку.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2013р. позивачем згідно платіжного доручення №543 від 21.11.2013р. перераховано відповідачу 80000 грн в якості оплати інформаційно-консультаційних послуг. Перерахування коштів відповідачу також підтверджується випискою по рахунку позивача з 21.11.2013р. по 21.11.2013р.

Однак, відповідач свої договірні зобов'язання не виконав, послуги згідно умов Договору не надав, перераховані йому кошти в сумі 80000 грн не повернув.

11.12.2015 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу-претензію №11/12-80 щодо виконання умов договору або про повернення коштів яку, як свідчать матеріали справи та стверджує позивач у позові, останнім залишено без відповіді та жодного реагування, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Беручи до уваги зміст договору, укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється згідно із ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як вказувалось вище, позивачем направлялася на адресу відповідача вимога вимога-претензія №11/12-80 від 11.12.2015р. за змістом якої відповідачу поставлено питання щодо виконання умов договору або повернення коштів, яку, як свідчать матеріали справи, останнім залишено без виконання, а відтак в силу приписів ст. 530 ЦК України строк виконання вказаних зобов'язань останнього настав та наявні правові підстави для повернення ним коштів через невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є нормативно та документально доведені, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 80000 грн.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3000 грн штрафу, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що за одноразову необґрунтовану відмову від виконання своїх зобов"язань вина сторона сплачує іншій стороні штраф у розмірі 3000 грн.

Виходячи із положень вказаного пункту Договору, штраф підлягає нарахуванню у випадку одноразової необгрунтованої відмови сторони від виконання зобов"язання. Як мінімум, на думу суду, вказана відмова повинна чітко бути ініційована стороною у якійсь активній поведінці, зокрема, шляхом надіслання листа, телеграми і таке інше.

Проте, судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази (листи, повідомлення, будь-яка інша переписка, тощо) щодо одноразової необгрунтованої відмови відповідача від виконання ним своїх зобов'язань за договором.

Враховуючи, що матеріалами справи відсутні будь-які докази одноразової необгрунтованої відмови відповідача від виконання своїх зобов'язань за договором, суд вважає необґрунтованим нарахування штрафу в розмірі 3000 грн, а тому дійшов висновку відмовити в задоволенні заявленого позивачем штрафу на підставі вищевказаного пункту договору.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом ст. 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Відповідно до приписів ст. 49 ГПК України судовий збір підлягає покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82, 83, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Кусто агро фарминг" (вул. Барляєва, 28-А, м. Жмеринка, 24600, ) 80000 грн та 1328 грн 19 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 3000 грн штрафу відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомлення про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 29 лютого 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (АДРЕСА_1)