ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" березня 2016 р.Справа № 916/4766/15

За позовом: Дочірнього підприємства "Інфоазот";

до відповідача 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС";

до відповідача 2: Сільськогосподарського обслуговуючого кооперативу "Лебедин";

про визнання недійсним договору; додаткових умов до договору та додаткової угоди.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № б/н від 06.11.2015р.

від відповідача 1: не зявився;

від відповідача 2: не зявився;

Суть спору: Дочірнє підприємство "Інфоазот" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС", в якій просить суд, визнати недійсним Договір про переведення боргу від 13.09.2014р., укладений між ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс та ДП „Інфоазот, Додаткові умови до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 31-03/214, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом "Лебедин, а також додаткову угоду до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 30-03/2014, укладену між тими ж сторонами.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 27.03.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом "Лебедин було укладено договір № П31-03/2014 про надання послуг. В подальшому 13.09.2014р. між ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс (Первісний боржник) та ДП „Інфоазот (Новий боржник) було укладено договір про переведення боргу, згідно п.1 якого ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс переводить свій борг на ДП ТОВ „Інфоазот, внаслідок чого останній замінює ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс, як зобовязальну сторону у договорі про надання послуг №П 31-03/2014 від 27.03.2014р., укладеному між ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс та СГОК „Лебедин.

На думку позивача, вказаний договір про переведення боргу є недійсним, по-перше, з огляду на його фіктивність, оскільки він не спрямований на створення правових наслідків для жодної із сторін; по-друге, внаслідок того, що його, в порушення п. 10.5 договору про надання послуг від 27.03.2014р., укладено без письмової згоди кредитора, по-третє, як вказує позивач, договір було укладено в інтересах, як від імені позивача, так і від імені ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс однією і тією ж особою ОСОБА_3, що суперечить нормам ч. 3. ст. 238 ЦК України.

Щодо додаткових умов до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 31-03/2014 та додаткової угоди до договору № П 30-03/2014, позивач вказує на їх підроблення, у звязку із чим і просить визнати їх недійсними.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.12.2015р. було порушено провадження у справі №916/4766/15 з призначенням справи до розгляду в засіданні суду 23.12.2015 року.

Вказаною ухвалою до участі у справі в якості третьої особи, як не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Лебедин".

22.12.2015р. до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" надійшов відзив на позов (а.с.55-56), згідно якого останній повністю визнає позов, а також вказує, що додаткових умов до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 31-03/2014 не укладалося, натомість їх було додруковано вже після його підписання. При цьому, додаткова угода відноситься до зовсім іншого договору № П 30-03/2014, укладеного між ТОВ "АГРО ЕКО СЕРВІС" та ФГ „Лотос-Є.

У вказаному відзиві відповідач просив суд здійснювати розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 23.12.2015 року було замінено процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ТОВ„ СОК "Лебедин" із залученням його до участі у справі в якості іншого відповідача.

14.01.2016р. до канцелярії суду від СОК "Лебедин" надійшли письмові пояснення по справі (а.с.67), згідно яких останній, у доповнення до відзиву (а.с.57), наполягає на підписанні та існуванні трьохстороннього договору про переведення боргу, додаткових умов та додаткової угоди.

Відповідач-2 вказує, що він, як кредитор, надав згоду на переведення боргу шляхом підписання вказаного договору. У підтвердження вказаного ним надано примірних договору про переведення боргу від 13.09.2014р. (а.с.75). СОК „Лебедин у поданих поясненнях вказує, що підставою для визнання договору про переведення боргу недійним позивач помилково вважає порушення правил представництва, а саме підписання договору однією і тією ж особою, оскільки ОСОБА_4 при підписанні договору діяла як керівник товариства, а не як його представник, що законом не заборонено.

Що стосується іншої частини позовних вимог, відповідач-2 вказує, що, по-перше, вони непідсудні господарському суду Одеської області, а, по-друге, доводи позивача з цього приводу побудовані лише на припущеннях, оскільки договір, додаткові умови та додаткова угода були підписані між сторонами одночасно та у присутності третейського судді, який надав згоду на розгляд ним можливих спорів, що у подальшому було підтверджено сторонами у господарському суді Київської області.

У судове засідання 02.03.2016р. зявився представник позивача, який під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі - Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" та Сільськогосподарський обслуговуючий кооператив "Лебедин" у судове засідання не зявилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення на їх адреси відповідних ухвал суду, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.40,65,66,96).

Приймаючи до уваги відповідні клопотання обох відповідачів (а.с.55-56, 57,97), суд доходить висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку господарський суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України, органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобовязані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.09.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" (Первісний боржник) та Дочірнім підприємством "Інфоазот" (Новий боржник) було укладено договір про переведення боргу (а.с.18), згідно п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Первісний боржник переводить свій борг на Нового боржника, внаслідок чого останній заміняє Первісного боржника, як зобовязану сторону у договорі про надання послуг №31-03/2014 від 27.03.2014р., укладеному між Первісним боржником та СГОК „Лебедин.

Як встановлено судом, вказаний договір від 13.09.2014р. про переведення боргу за договором від 27.03.2014р. №31-03/2014 від імені обох сторін (ТОВ „ОСОБА_2 Сервіс та ДП „Інфоазот) підписано ОСОБА_4, яка, як встановлено судом із спеціальних витягів з ЄДР станом на 13.09.2014р. (а.с.98-103), була директором обох підприємств.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідно до ст. 243 ЦК України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Доказів того, що договір від 13.09.2014р. укладено в порядку комерційного представництва, матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, враховуючи законодавчу (частина 3 статті 238 Цивільного кодексу України) заборону на вчинення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені кількох контрагентів, суд доходить висновку про визнання вказаного договору недійсним як такого, що не відповідає вимогам закону.

При цьому, статтею 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З огляду на викладене, суд зазначає, що вищевказана правова позиція щодо застосування ч.3 ст.238 ЦК України наведена у постанові ВСУ від 23 вересня 2014 року у справі №911/3556/13.

Що стосується посилань позивача на укладення вказаного договору без погодження кредитора СОК „Лебедин та на його фіктивність, суд відхиляє їх у звязку із недоведеністю таких тверджень відповідними доказами.

Щодо інших вимог ДП „Інфоазот суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, Додаткові умови до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 31-03/214, а також додаткова угоду до договору про надання послуг від 27.03.2014р. № П 30-03/2014, про визнання недійсними яких заявлено позовні вимоги ДП „Інфоазот, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС" та Сільськогосподарським обслуговуючим кооперативом "Лебедин.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Натомість, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсними вказані додаткові умови (тобто договір в частині) та додаткову угоду, не будучи стороною за цими договорами, зобов'язаний довести, яким чином оспорювані ним договори порушують (зачіпають) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Таким чином, обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки відповідно до приписів ст. 1 ГПК України особа звертається до суду саме за захистом своїх порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів.

Приймаючи до уваги, що позивачем, в порушення ст. 33 ГПК України, не доведено, яким чином порушуються його права та інтереси, а також з огляду на визнання недійсним договору про переведення боргу, суд доходить висновку про відмову у позові в цій частині.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання про непідсудність спорів з огляду на положення ст. 15 ГПК України щодо спорів про визнання недійсними договорів.

Судові витрати, враховуючи часткове задоволення спору, підлягають покладенню на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним договір про переведення боргу від 13.09.2014р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС (65011, АДРЕСА_1, ) та Дочірнім підприємством "Інфоазот" (65011, АДРЕСА_2, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО ЕКО СЕРВІС (65011, АДРЕСА_1, ) на користь Дочірнього підприємства "Інфоазот" (65011, АДРЕСА_2, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 609 /шістсот девять/ грн. 00 коп.

4. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 09 березня 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська