РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"29" лютого 2016 р. Справа № 903/1047/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Василишин А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон"

на рішення господарського суду Волинської області від 24.11.2015 р.

у справі № 903/1047/15 (суддя Костюк С.В.)

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон"

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології"

про стягнення заборгованості по лізингових платежах в сумі 14 669,17 грн., та вилучення предмета лізингу

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 24.11.2015 р. у справі № 903/1047/15 позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" про стягнення заборгованості по лізингових платежах в сумі 14 669,17 грн., та вилучення предмета лізингу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" в користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" 14 6669,17 грн. заборгованості та 1218 грн. витрат по сплаті судового збору, в решті позову відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 24.10.2013 року товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" та товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" укладено договір фінансового лізингу № 000117. Предмет лізингу було передано лізингоодержувачу по акту приймання - передачі від 26.11.2013 року.

Судом було встановлено, що 10.12.2013 року сторонами було підписано додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу № 000117 від 24.10.2013 року, в якій зазначено, що додаток № 1 та додаток № 2 до договору фінансового лізингу припиняють свою дію та починає діяти додаток № 4 та додаток № 5. При цьому, додаток № 5, яким узгоджено графік погашення другого лізингового платежу, не був підписаний лізингоодержувачем.

Також судом було встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем станом на 26.10.2015 року складає, згідно заяви про зменшення суми позову, 14 669,17 грн.

В обгрунтування своїх висновків, суд першої інстанції послався на п.п. 12.4, 12.6 Договору, положення ст. 651 ЦК України та вказав на те, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, однак, на момент розгляду справи позивачем не надано рішення суду, яким розірвано договір фінансового лізингу, а пункти 12.4, 12.6 на які посилається позивач, не передбачають дострокового розірвання договору в односторонньому порядку .

За таких підстав, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення 14 669,17 грн. заборгованості, а в задоволення позовних вимог про повернення предмету лізингу відмовив.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить змінити рішення господарського суду Волинської області від 24.11.2015р. у справі №903/1047/15 про стягнення коштів та вилучення предмету лізингу, задоволивши позовні вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. За період з 26.12.2013 р. по 26.10.2015 р. відповідачем здійснено 2 платежі: 14.04.2014 р. в сумі 5 424,09 грн. та 27.06.2014 р. в сумі 9040,15 грн., які в сукупності склали сплату лише за 11 щомісячних лізингових платежів, та не сплачено 12 щомісячних лізингових платежів по 1266,67 грн./міс, заборгованість по яких станом на 26.10.2015 року складає згідно заяви про зменшення суми позову 14669,17 грн.;

згідно ч. 5 ст. 762 ЦК України плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Отже, основним обов'язком лізингоодержувача є своєчасна сплата лізингових платежів. Жодна з обставин не повинна бути підставою для невиконання цього зобов'язання лізингоодержувача, оскільки в Договорі фінансового лізингу лізингоодержувач сам обирає предмет лізингу та постачальника. Неодноразова несплата лізингоодержувачем лізингових платежів, спонукала лізингодавця вживати заходів досудового врегулювання спору, доказом яких є наявність в матеріалах справи відповідних листів та вимог. В подальшому лізингодавцем було направлено повідомлення про розірвання договору від 22.05.2015 року № 641, в якому було вказано, що договір є розірваним з 22.05.2015 року та містилася вимога повернути предмет лізингу протягом 10 календарних днів з моменту отримання вищевказаного повідомлення;

з огляду на положення ст. ст. 7, 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», ТОВ «Лізингова Компанія «Еталон» вжило вичерпних заходів щодо припинення дії Договору у зв'язку з суттєвими порушеннями відповідачем істотних умов Договору та чинного законодавства, однак, предмет Лізингу відповідачем повернуто не було, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з вимогою до господарського суду.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, позивач вважає, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині повернення предмета лізингу і документів та при належностей до предмета лізингу за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить змінити, задоволивши позовні вимоги в повному обсязі.

Від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу позивача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує наступне. Предметом договору є трактор - МТЗ-82.1.26, вартістю 152 000 грн. 10 грудня 2013 р. позивач та відповідач уклали додаткову угоду № 1 до Договору, надалі - Додаткова угода. Відповідно до п.п. 1, 2 Додаткової угоди додатки №№ 1, 2 до Договору припиняють свою дію та починають діяти додатки №№ 4, 5. Так, додаток № 4 визначає графік сплати першого лізингового платежу, а додаток № 5 - графік сплати другого лізингового платежу. Проте, додаток № 5 не був підписаний сторонами. Таким чином, після підписання Додаткової угоди відповідач зобов'язаний сплатити лише частину вартості Предмета лізингу, без будь-яких лізингових платежів.

Процесуальний опонент скаржника вказує також на те, що, підписавши Додаткову угоду та не підписавши додаток № 5 до Договору, позивач та відповідач змінили правову природу укладеного Договору, який на даний час за своєю суттю являється договором купівлі - продажу з розстрочкою платежу.

Як зазначає відповідач, договір може бути розірваний з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України, що зазначено в постановах ВСУ від 18.09.2013 р. у справі № 6-75цс13 та від 06.06.2012 р. у справі № 6-46цс12. Згідно з ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, або рішенням суду. Так, Договір містить право апелянта в односторонньому порядку розірвати Договір лише у випадках, визначених п. 12.4 Договору. Серед зазначених в Договорі підстав вказано несплату лізингоодержувачем платежу у строк, встановлений Додатком № 2 до Договору, який було припинено, а тому порушень будь-яких визначених Додатком № 2 строків неможливе. Таким чином, неможливе і розірвання Договору на підставі частини 1 п. 12.4. Договору.

Також відповідач зазначає, що загальна сума сплачених коштів становить 136 857, 13 грн., з яких повернено позивачем 32 330 грн. Зважаючи на необхідні до сплати суми, сплачені відповідачем та повернені позивачем кошти, при сплаті першого лізингового платежу відповідач надмірно сплатив 6 100 грн., які мають бути враховані в сплату наступних лізингових платежів, на чому наголошував відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції.

Відповідно до рішення господарського суду Волинської області доводи відповідача щодо надмірної сплати суми 6 100 грн. по першому лізинговому платежу, яка має бути зарахована в сплату наступних платежів, не беруться судом до уваги, оскільки на момент вирішення спору відсутні будь-які письмові звернення зі сторони відповідача до позивача про зарахування даної суми в рахунок другого лізингового платежу. Разом з тим, законодавство не містить обов'язку платника надсилати на адресу отримувача коштів лист із проханням зарахувати надміру сплачені кошти в рахунок наступних зобов'язань. А у зв'язку з тим, що у відповідача відсутні зобов'язання по сплаті інших платежів за Договором, надлишково сплачену суму належить зарахувати в погашення подальших платежів за Договором.

За наведеного вище, відповідач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

29 лютого 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник відповідача заявила, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник скаржника в судове засідання не з'явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 101,102 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать поштові повідомлення, направлені сторонам у справі (а.с.143, 165), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 24.10.2013 року ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" (Лізингодавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № 000117 (далі по тексту Договір) (а.с. 21-26).

За умовами п. 1.1. Договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до п. 3.1. предметом лізингу по даному договору є трактор МТ3-82.1.26.

Згідно наявної в матеріалах справи копії акта приймання - передачі від 26.11.2013 року предмет лізингу було передано лізингоодержувачу по (а.с. 31).

У п. 4.2.3 Договору зазначено, що лізингоодержувач зобов'язався у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору.

Як передбачено п. 7.2. розділу 7 "Строк дії договору та строк лізингу", строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останню дату платежу, зазначену у додатку № 2 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Отже, початок сплати щомісячних лізингових платежів починається з дати передачі лізингоодержувачеві предмета лізингу, тобто з дати підписання акту приймання-передачі предмета лізингу. Акт приймання-передачі підписано сторонами 26.11.2013 року.

Відповідно до п. 7.4. Договору дія Договору фінансового лізингу припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачу або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, що підтверджується підписанням сторонами відповідного Акту прийому передачі (повернення предмету лізингу). При наявності між сторонами взаємних невиконаних зобовязань (в т. ч. фінансових), Договір фінансового лізингу у частині цих невиконаних зобовязань діє до повного їхнього виконання.

У п. 8.1. Договору сторони погодили, що складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів, визначені в графіку лізингових платежів у додатках № 1 та № 2 до цього договору, які є його невід'ємною частиною.

За умовами пункту 8.5 Договору усі поточні авансові та лізингові платежі по даному договору сплачуються лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-е число поточного місяця, що вказується в додатках № 1 (графік сплати першого лізингового платежу) та № 2 (графік сплати другого лізингового платежу).

У п. 12.4 Договору сторони погодили, що лізингодавець має право достроково припинити дію договору фінансового лізингу та вимагати повернення предмета лізингу у випадку, зокрема, якщо: лізингоодержувач не сплатив або сплатив не повному обсязі лізинговий платіж у строк, встановлений додатком № 2 до даного договору, і прострочення оплати становить більше 30 календарних днів, а також всі належні до оплати платежі (штрафні санкції, пеню та інші відшкодування відповідно до умов даного договору).

Згідно з п. 12.6 Договору, у випадку, якщо лізингоодержувач не виконав свої зобов'язання згідно розділу 12 договору фінансового лізингу, лізингодавець вправі стягнути заборгованість, що утворилась на день стягнення, і вимагати повернення предмета лізингу в судовому порядку згідно з положеннями чинного законодавства України.

Як стверджується матеріалами справи, 10.12.2013 року сторонами підписано додаткову угоду № 1 до договору фінансового лізингу № 000117 від 24.10.2013 року (а.с. 30), за умовами п. 1 якої додаток № 1 припиняє свою дію та починає діяти додаток № 4 (графік сплати першого лізингового платежу), який буде розрахований відповідно до нової вартості предмета лізингу 152 000 грн.

Згідно з п. 2 Договору додаток № 2 до договору фінансового лізингу припиняє свою дію, замість нього починає діяти додаток № 5 (графік сплати другого лізингового платежу), який підписується сторонами одночасно з підписанням додаткової угоди та є невід'ємною частиною договору.

Як убачається з наявної в матеріалах справи копії Додатку № 5 до Договору фінансового лізингу № 00117 від 24.10.2013р., яким узгоджено графік погашення другого лізингового платежу, у графі «лізингоодержувач» відсутній підпис останнього.

Відтак, дію додатку №2 припинено шляхом підписання додаткової угоди від 10.12.2013 року. При цьому, додаток № 5 (графік погашення другого лізингового платежу) не підписаний зі сторони лізингоодержувача. За таких умов, сторонами не узгоджено щомісячних платежів (комісії, відсотків тощо) по другому лізинговому платежу, щодо невиконання якого заявлено позов.

Як убачається з наявного в матеріалах справи розрахунку суми заборгованості по сплаті щомісячних лізингових платежів за Договором фінансового лізингу № 000117 від 24.10.2013р., відповідачем за період з 26.12.2013 року по 26.10.2015 року здійснено 2 платежі: 17.04.2014 року в сумі 5 424,09 грн. та 27.06.2014 року в сумі 9 040,15 грн. які в сукупності склали сплату лише за 11 щомісячних лізингових платежів, та не сплачено 12 щомісячних лізингових платежів по 1 266,67 грн./міс., заборгованість по яких станом на 26.10.2015 року складає, згідно заяви про зменшення суми позову, 14 669,17 грн. (а.с. 104).

При цьому, наявним у матеріалах справи розрахунком сплачених коштів згідно договору фінансового лізингу № 00117 від 24.10.2013р. та додаткової угоди №1 від 10.12.2013р., який долучено відповідачем до клопотання від 23.11.2015р., стверджується той факт, що відповідач не заперечує, що сума щомісячних платежів за Договором складає 1 266,67 грн. (а.с. 93). Між тим, з означеного розрахунку вбачається, що відповідач, між іншим, підтверджує факт перерахування коштів по оплаті лізингових платежів 17.04.2014 року в сумі 5 424,09 грн. та 27.06.2014 року в сумі 9 040,15 грн., при цьому, перерахування коштів в сумі 6 100 грн. не значиться як здійснення оплати по лізингових платежах.

Матеріалами справи стверджується, що лізингодавцем було направлено лізингоодержувачу повідомлення про розірвання договору від 22.05.2015 року № 641, в якому було вказано, що договір є розірваним з 22.05.2015 року та містилася вимога повернути предмет лізингу протягом 10 календарних днів з моменту отримання вищевказаного повідомлення. Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, таке повідомлення було вручено відповідачеві 08.06.2015р. (а.с. 38-39).

З урахуванням заяви позивача про зменшення позовних вимог б/н від 23.11.2015 року (а.с. 102) позивач просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" заборгованість по сплаті щомісячних лізингових платежів у розмірі 14 669,17 грн. та вилучити у товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" предмет лізингу - трактор МТЗ-82.1.26 і документи та приналежності: свідоцтво про реєстрацію машини, комплект ключів, сервісну книжку, паспорт на трактор, та передати товариству з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон".

Досліджуючи встановлені обставини справи та зясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зважає на таке.

В силу приписів ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що між сторонами склалися договірні правовідносини на підставі укладення Договору фінансового лізингу № 000117 від 24.10.2013р.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

Частина 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачає, що за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно положень п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 173 ГК України один субєкт господарського зобовязання повинен вчинити певну дію на користь іншого субєкта, а інший субєкт має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 вказаного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 762 Цивільного кодексу України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст. ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як убачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач не сплатив в повному обсязі лізингові платежі по договору, у звязку з чим в останнього виникла заборгованість, згідно заяви про зменшення позовних вимог, в розмірі 14 666,17 грн. станом на 14.08.2015 року. Доказів про сплату заборгованості по договору відповідач ні під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції суду не надав.

Колегія суддів зауважує, що Законом України "Про фінансовий лізинг", який є спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні, встановлено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі, а лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість, в тому числі у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 5 ст. 10, п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону).

З огляду на відсутність у матеріалах справи доказів погодження сторонами термінів проведення оплати лізингових платежів, так як додаток № 5 до Договору (графік погашення другого лізингового платежу) не підписаний відповідачем, то, відповідно, за доцільне є застосовувати загальні положення Закону, яким регулюється порядок здійснення платежів.

Оскільки, законом передбачено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення, зокрема, про найм (оренду), то варто враховувати в частині здійснення платежів положення ч. 5 ст. 762 ЦК України, за умовами якої плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як свідчать встановлені обставини у даній справі, предмет лізингу відповідно до акта приймання передачі переданий відповідачу 26.11.2013р. Відтак, обовязок у відповідача по здійсненню щомісячних лізингових платежів виникає до 27 числа наступного місяця.

При цьому як стверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, у період з 26.12.2013 року по 26.10.2015 року відповідачем проведено два лізингових платежі, а саме 14.04.2014 року в сумі 5 424,09 грн. та 27.06.2014 року в сумі 9 040,15 грн.

З урахуванням суми щомісячного лізингового платежу, яка становить 1 266,67 грн., та фактично сплаченої суми у розмірі 14 464, 24 грн., колегія суддів констатує, що в означений вище період відповідачем сплачено лише 11 щомісячних лізингових платежів, тоді як несплаченими залишаються 12 щомісячних лізингових платежів по 1 266,67 грн./міс.

На момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту сплати лізингових платежів на суму, яка залишилася несплаченою.

Окрім того, як правильно відзначив суд першої інстанції, доводи відповідача щодо надмірно сплаченої суми 6 100 грн. по першому лізинговому платежу, яка має бути зарахована в сплату наступних платежів, не беруться судом до уваги, оскільки на момент вирішення спору відсутні будь-які письмові звернення зі сторони відповідача до позивача про зарахування даної суми в рахунок другого лізингового платежу.

Відтак, з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог, заборгованість відповідача за Договором станом на 26.10.2015 року складає 14 669,17 грн.

Ураховуючи той факт, що договірні зобов'язання відповідачем не виконувалися належним чином, на підставі чого перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 14 669,17 грн., згідно з розрахунком позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення суми заборгованості є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

В частині позовних вимог про вилучення у ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" предмету лізингу, яким є трактор МТЗ-82.1.26 і документи та приналежності: свідоцтво про реєстрацію машини, комплект ключів, сервісну книжку, паспорт на трактор, та щодо передання ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон", то колегія суддів зважає на таке.

В порядку ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавцю надано право, за яким останній має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

В силу дії п 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право, з поміж іншого, вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Як обумовлено п. 7 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобовязаний у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

За загальними нормами ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 даної статті договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Однак, на момент розгляду справи позивачем не ставилась вимога про розірвання договору. Окрім того, як правильно відзначив суд першої інстанції, позивачем не надано рішення суду, яким розірвано договір фінансового лізингу, а пункти 12.4, 12.6 Договору, на які посилається позивач, не передбачають дострокового розірвання договору в односторонньому порядку.

За приписами ст. 596 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ураховуючи наведені вище положення діючого законодавства, а також, аналізуючи зміст укладеного між сторонами Договору, колегія суддів констатує, що правові наслідки у вигляді повернення предмету лізингу настають у разі вчинення лізингодавцем визначеної законом та умовами договору дії, яка полягає у розірванні укладеного сторонами договору, що передує припиненню договору та, як наслідок, зумовлює наявність визначених законом та умовами договору підстав для повернення предмету лізингу.

Отже, правоприпиняючий юридичний факт у користуванні предметом лізингу з огляду на положення закону та умови Договору виникає лише у разі вчинення лізингодавцем дії щодо розірвання правочину.

Тому суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вимоги позивача про повернення предмету лізингу є передчасними і не підлягають до задоволення.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку, що договір фінансового лізингу не можна вважати розірваним, а тому підставно відмовив в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Позивач, хоча і подав апеляційну скаргу у даній справі, проте фактично погодився з даною правовою позицією та висновком суду, оскільки ним подано новий позов до відповідача про розірвання договору фінансового лізингу № 000117 від 24.10.2013р. та вилучення предмету лізингу, що підтвреджується наданами відповідачем копіями позовної заяви та ухвали господарського суду Волинської області про порушення провадження у спарві №903/96/16.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що скаржник не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду міста Волинської області повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

За таких підстав, рішення господарського суду Волинської області від 24 листопада 2015 року у справі №903/1047/15 належить залишити без змін, а пеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Екотехнології" без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 24.11.2015 р. у справі №903/1047/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" без задоволення.

2. Справу № 903/1047/15 повернути в господарський суд Волинської області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Василишин А.Р.