РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016Справа №910/1900/16
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа»
до про Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнення заборгованості у розмірі 14 444 грн. 84 коп.
Представники:

від Позивача: Пироженко А.О. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Вишгородське районне комунальне підприємство «Вишгородтепломережа» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі також - «Відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 14 444 грн. 84 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 01.02.2012 року між Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» (Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Споживач) був укладений Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525, відповідно до умов якого Постачальник, який одночасно являється виробником, транспортувальником та постачальником теплової енергії, зобов'язався надавати Споживачеві теплову енергію у гарячій воді, а Споживач зобов'язався своєчасно оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим Договором. Як зазначає Позивач, він належним чином виконує умови вказаного Договору, проте Відповідач неналежним чином виконує свої обов»язки по оплаті наданих послуг у повному обсязі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» в розмірі 8 865 грн. 63 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 пеню у розмірі 2 447 грн. 42 коп., 3% річних у розмірі 248 грн. 70 коп. та інфляційні у розмірі 2 883 грн. 09 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2016 року порушено провадження у справі № 910/1900/16, судове засідання призначено на 17.02.2016 року.

17.02.2016 року представники сторін в судове засідання не з'явились, про поважні причини неявки Суд не повідомили, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 09.02.2016 року не виконали.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- надати докази на підтвердження постачання теплової енергії у гарячій воді Фізичній особі- підприємцю ОСОБА_1 відповідно до п. 7.4. Договору №22525 від 01.02.2012 року;

- здійснити обґрунтований розрахунок 3% річних та інфляційних із зазначенням періоду початку прострочки Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та закінчення такого нарахування.

2) Відповідача надати докази на підтвердження сплати заборгованості в розмірі 8 865,63 грн. за Договором №22525 від 01.02.2012 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.02.2016 року відкладено розгляд справи на 02.03.2016 року, у зв'язку з неявкою представників сторін в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

29.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 02 березня 2016 року представник Позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви. Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду поштового конверту у зв'язку з виїздом Відповідача за вказаною адресою, вимоги ухвали суду про порушення провадження не виконав.

За змістом пункту 32 інформаційного листа №01-08/530 від 29.09.2009р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», якщо відмітка про відправку, зроблена у встановленому порядку на першому примірникові процесуального документа, оформлена відповідним чином, вона, як правило, є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначається про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання.

Відповідно до інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, місцем проживання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 є АДРЕСА_1.

Суд зазначає, що Ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/1900/16 направлялись на вказану адресу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1.

Згідно з абзацем 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Відповідач про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Приймаючи до уваги, що Відповідач був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Відповідача не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 02 березня 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

01.02.2012 року між Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» (Постачальник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Споживач) був укладений Договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525, відповідно до умов якого Постачальник, який одночасно являється виробником, транспортувальником та постачальником теплової енергії, зобов'язався надавати Споживачеві теплову енергію у гарячій воді, а Споживач зобов'язався своєчасно оплачувати теплову енергію за встановленими тарифами, у строки та на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідності до п.2.1 Договору теплова енергія постачається відповідачу у вигляді гарячої води в обсягах згідно з додатком 1 до договору та при виконанні вимог п. 4.2.1, 4.2.2. цього договору.

Розділом 4 вказаного договору передбачено права та обов'язки споживача. Відповідно до п.4.2.2 Договору споживач теплової енергії зобов'язується виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і в терміни, які передбачені цим Договором.

Згідно з п. 4.2.3 Договору споживач теплової енергії зобов'язується виконувати усі вимоги Закону України "Про теплопостачання", ПТКЕ та ПТЕСТКЕУ та не перешкоджати виконувати теж саме постачальнику.

У п.6.1 Договору зазначено, що облік споживання теплової енергії проводиться за приладами обліку, або відповідно "Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні" КТМ 204, 244-94 України.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

Відповідно до п. 7.2 Договору нарахування за спожиту теплову енергію проводиться постачальником, у разі наявності приладів обліку теплової енергії, за фактично використану теплову енергію згідно показників приладів обліку, у разі відсутності (виходу з ладу) приладів обліку теплової енергії, розрахунковим способом згідно п.6.6. цього Договору.

Згідно з п.7.4 Договору оплата за теплову енергію здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом перерахування їх на розрахунковий рахунок постачальника згідно рахунку на оплату та акту виконаних робіт.

Пунктом 7.5 Договору передбачено, що остаточний розрахунок за спожиту теплову енергію здійснюється до 20-го числа місяця наступного за звітним (розрахунковим).

Обов'язок отримати рахунок та акт виконаних робіт для оплати покладається на споживача. (п.7.6 Договору)

Пунктом 8.4 Договору передбачено, що у разі несплати або несвоєчасної сплати за спожиту теплову енергію у строки, визначені у цьому Договорі, Споживач сплачує на користь Постачальника за весь час прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Згідно з п. 11. Договору цей договір набуває чинності з дня підписання та діє до 01.02.2013 року.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення не буде заявлено однією зі сторін (п. 11.4. Договору).

Додатком 1 до Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року визначено обсяги постачання теплової енергії споживачу та орієнтовну вартість теплової енергії, що постачається споживачу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року Позивачем була поставлена теплова енергія у вигляді гарячої води, на підставі чого Позивачем були виписані Відповідачу рахунки на оплату №1704 від 30.10.2014 р. на суму 417 грн. 14 коп., №1981 від 25.11.2014 р. на суму 1 337 грн. 34 коп., №2327 від 22.12.2014 р. на суму 1 872 грн. 49 коп., №176 від 26.01.2015 р. на суму 1 913 грн. 10 коп., №453 від 24.02.2015 р. на суму 1 647 грн. 67 коп., №844 від 31.03.2015 р. на суму 1 677 грн. 89 коп., а загалом на суму в розмірі 8 865 грн. 63 коп., які були отримані останнім, про що міститься відповідний підпис на вказаних рахунках.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач неналежним чином виконує свої обов»язки по оплаті наданих послуг у повному обсязі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» в розмірі 8 865 грн. 63 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 пеню у розмірі 2 447 грн. 42 коп., 3% річних у розмірі 248 грн. 70 коп. та інфляційні у розмірі 2 883 грн. 09 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

За приписами ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року Позивачем була поставлена теплова енергія у вигляді гарячої води, на підставі чого Позивачем були виписані Відповідачу рахунки на оплату №1704 від 30.10.2014 р. на суму 417 грн. 14 коп., №1981 від 25.11.2014 р. на суму 1 337 грн. 34 коп., №2327 від 22.12.2014 р. на суму 1 872 грн. 49 коп., №176 від 26.01.2015 р. на суму 1 913 грн. 10 коп., №453 від 24.02.2015 р. на суму 1 647 грн. 67 коп., №844 від 31.03.2015 р. на суму 1 677 грн. 89 коп., а загалом на суму в розмірі 8 865 грн. 63 коп., які були отримані останнім, про що міститься відповідний підпис на вказаних рахунках, проте не оплачені останнім.

Таким чином, заборгованість Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перед Вишгородським районним комунальним підприємством «Вишгородтепломережа» за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року за період жовтень 2014 р. - березень 2015 р. становить 8 865 грн. 63 коп.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Вишгородському районному комунальному підприємству «Вишгородтепломережа» в розмірі 8 865 грн. 63 коп.

Отже, Суд приходить до висновку, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату вартості наданих та прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 8 865 грн. 63 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду Позивач просив стягнути з Відповідача на його користь 3% річних за загальний період прострочки з 21.11.2014 р. по 21.12.2015 р. у розмірі 248 грн. 70 коп. та інфляційні у розмірі 2 883 грн. 09 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

Суд, перевіривши розрахунок 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем оплати наданих послуг за Договором на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води №22525 від 01.02.2012 року за загальний період прострочки з 21.11.2014 р. по 21.12.2015 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача. Так, Позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає 3% річних, як плати за користування чужими грошовими коштами, у розмірі 220 грн. 90 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 21.11.2014 року по 21.12.2015 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 2 883 грн. 09 коп. за період з 21.11.2014 р. по 21.12.2015 р. підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача, оскільки Позивач не врахував, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягають інфляційні у розмірі 2 263 грн. 50 коп. за період з 21.11.2014 р. по 21.12.2015 р.

Також Позивач стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 21.11.2014 р. по 20.10.2015 р. у розмірі 2 447 грн. 42 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 8.4 Договору передбачено, що у разі несплати або несвоєчасної сплати за спожиту теплову енергію у строки, визначені у цьому Договорі, Споживач сплачує на користь Постачальника за весь час прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 21.11.2014 року по 20.10.2015 року вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача, оскільки Позивач не врахував, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України), а тому до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 2 428 грн. 11 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 21.11.2014 р. по 20.10.2015 р.

Таким чином, з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 8 865 грн. 63 коп., 3% річних в розмірі 220 грн. 90 коп., інфляційні у розмірі 2 263 грн. 50 коп. та пеня у розмірі 2 428 грн. 11 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1.Позов Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Вишгородського районного комунального підприємства «Вишгородтепломережа» (07300, Київська обл., Вишгородський район, місто Вишгород, ВУЛИЦЯ КУРГУЗОВА, будинок 3-В, Ідентифікаційний код юридичної особи 13713569) заборгованість у розмірі 8 865 (вісім тисяч вісімсот шістдесят п'ять) грн. 63 (шістдесят три) коп., 3% річних у розмірі 220 (двісті двадцять) грн. 90 (дев'яносто) коп., інфляційні у розмірі 2 263 (дві тисячі двісті шістдесят три) грн. 50 (п'ятдесят) коп., пеню у розмірі 2 428 (дві тисячі чотириста двадцять вісім) грн. 11 (одинадцять) коп. та судовий збір у розмірі 1 314 (одна тисяча триста чотирнадцять) грн. 40 (сорок) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 03 березня 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин