ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа № 922/6303/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Істоміна О.А., суддя Слободін М.М.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 - дов. № 159/1 від 03.03.2014р.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №428 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016 р. у справі № 922/6303/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу", м. Харків,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.01.2016 р. (суддя Ємельянова О.О.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" кошти у розмірі - 67 641, 44 грн. (з яких: 46 594, 30 грн. - сума боргу по орендній платі; 1 049, 33 грн. - 3% річних; 59,70 грн. - пеня; 19 938, 11 грн. - інфляційні втрати. та судові витрати у розмірі 1 218, 00 грн. В решті позову в частині нарахування пені у розмірі 2 755,23 грн. відмовлено.

Відповідач з зазначеним рішенням не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати дане рішення частково та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу по орендній платі у розмірі 46 594,30 грн., у задоволенні інших позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм чинного законодавства. В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідач посилається на те, що з 01.01.2008 р. договірні відносини між позивачем та відповідачем по договору оренди від 01.06.2007 р. було припинено, оскільки сторонами не було продовжено термін дії цього договору, а взаємовідносини між сторонами почали регулюватись позадоговірними зобов'язаннями, які виникали із користуванням відповідачем приміщенням, а позивач в свою чергу надавав відповідачу рахунки за користування та між сторонами підписувались акти виконаних робіт. Також, як зазначає відповідач, з 01.08.2012 р. між сторонами було укладено нову угоду, якою взаємовідносини по користуванню приміщенням почали регулюватись на нових умовах і цією угодою не було встановлено строк виконання сторонами своїх зобов'язань по цій угоді, тому відповідач є таким, що не прострочив виконання грошового зобов'язання до моменту звернення до суду.

В судове засідання представник відповідача не з'явився та про причини неявки Харківський апеляційний господарський суд не сповістив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Позивач зазначив, що дія договору оренди від 01.06.2007р. пролонгувалась на наступний строк, тому заперечення відповідача не мають правового та документального обґрунтування і є лише спробою ухилитись від сплати боргу та від відповідальності за затримку в розрахунках. Також, позивач вважає, що згідно ст.625 ЦК України позивач як орендодавець мав право нарахувати 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення внесення орендної плати.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте відповідач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі вищевказаної особи за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача, вислухавши доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 01.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Котельні лікарняного комплексу" (позивач, орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач, орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення (майно), загальною площею 75,3 кв.м (згідно з планом-схемою, який додається та є невід'ємною частиною цього договору), розміщених за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 117 та обладнання для виробництва вікон. Майно передається в оренду з метою розміщення цеху по виробництву вікон.

Згідно з п. 3.1. договору орендна плата визначається за згодою сторін та становить місяць оренди 8,60 грн. за 1 кв.м, та за обладнання - 125,00 грн. Всього місячна орендна плата становить 797,58грн., в т.ч. ПДВ 132,93 грн.

У відповідності до п. 3.2. договору орендна плата сплачується щомісяця в порядку попередньої оплати за наступний місяць до 5 числа поточного місяця.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1,0% від розміру заборгованості за кожен день прострочення. За інше невиконання або неналежне виконання зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Матеріали справи свідчать, що на підставі акту прийому-передачі нежитлового приміщення до договору оренди № б/н від 01.06.2007 р. позивачем передано, а відповідачем прийнято нежитлове приміщення площею 75, 3 кв.м та обладнання перелік якого міститься у акті.

Пунктом 9.1. договору оренди № б/н від 01.06.2007 р. визначено, що договір діє з 01.06.2007 р. по 31.12.2007 р.

31.12.2007 р. додатковою угодою до договору № б/н від 01.06.2007 р. сторони узгодили, що цей договір продовжується до 31.12.2008 р. включно. Всі інші пункти договору залишаються в силі.

01.08.2012 р. сторони уклали додаткову угоду до договору № б/н від 01.06.2007 р, якою сторони визначили:

"Викласти наступні пункти договору в такій редакції:

"3.1 Орендна плата визначається за згодою сторін та становить в місяць 22,65 грн. за 1 кв.м, та за обладнання - 125.00 грн. Всього місячна орендна плата становить 1 830,55 грн., в т.ч. ПДВ 305.09 грн.

4.6. Всі витрати орендодавця, пов'язані з утриманням приміщення (експлуатаційні витрати), використанням електроенергії, водокористуванням, забезпеченням теплом, охороною приміщення включаються у склад орендної плати."

2. Пункт 4.7 вилучити з договору.

3. Всі інші пункти договору залишаються в силі.".

31.01.2014 р. додатковою угодою до договору № б/н від 01.06.2007 р. сторони передбачили, що цей договір продовжується до 31.12.2014 р. включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Всі інші пункти договору залишаються в силі.

Як зазначає позивач, орендар свої обов'язки по сплаті орендної плати не виконував належним чином, у зв'язку з чим 26.10.2015 р. позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення-вимога № 677 про оплату заборгованості по договору оренди, однак зазначену вимогу відповідачем залишено без відповіді та без задоволення.

Позивач вважає, що у відповідача утворилась заборгованість за період з грудня 2012 р. по березень 2015 р., яка становить суму у розмірі 46 594,30 грн.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що з наявної у матеріалах справи довідки наданої позивачем вбачається, що інших договорів щодо спірних правовідносин між сторонами не укладалось. Відповідачем не надано до суду доказів в обґрунтування викладених заперечень та не надано доказів розірвання чи закінчення строку дії спірного договору до 31.03.2015 року.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. ст. 759, 762, 776, 797 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Поточний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймачем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Згідно положень статті 180 Господарського процесуального кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Статтею 286 Господарського кодексу України, орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

В ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України визначено, що плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції відповідач зазначає, що додаткова угода до договору № б/н від 01.06.2007 р. від 31.12.2007 р. та додаткова угода до договору № б/н від 31.01.2014 р. містить в собі виправлення внесені в односторонньому порядку, та зазначає що зміст цих додаткових угод зазначається як: додаткова угода до договору про відшкодування витрат. Таким чином, 01.08.2012р. між сторонами було укладено нову угоду, якою взаємовідносини по користуванню приміщеннями почали регулюватись на нових умовах, а саме було встановлено оплату за користування приміщенням. Тому, відповідач є таким, що не прострочив виконання грошового зобов'язання до моменту звернення позивачем до нього з вимогою, а отже до моменту звернення до суду. Таким чином заборгованість відповідача перед позивачем складає 46 494, 30 грн., а вимоги про стягнення 1 049,33 грн. - 3% річних , 2 814, 93 грн. - пені, 19 938, 11 грн. - інфляційних втрат є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Дані посилання відповідача є необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам справи.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що з наявної у матеріалах справи довідки наданої позивачем вбачається, що інших договорів щодо спірних правовідносин між сторонами не укладалось, на даний час договір оренди є діючим та не розірваний в установленому порядку та розрахунок позивача суми заборгованості з орендної плати у розмірі 46 594, 30 грн. за період з грудня 2012 р. по березень 2015 р. є вірним та таким що відповідає умовам договору. В апеляційній скарзі відповідач дану суму не спростував, навпаки просить дану суму стягнути з нього на користь позивача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновок, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 46 594, 30 грн. суми боргу по орендній платі підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 1 049, 33 грн. - 3% річних та 19 938, 11 грн. - інфляційних втрат, то судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив ці вимоги.

Так, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приймаючи до уваги встановлений факт прострочення відповідачем виконання основного грошового зобов'язання за договором оренди нерухомого майна б/н від 01.06.2007 р. та те, що умовами договору чітко було визначено відповідальність за таку прострочку, а також позивач надав правомірний розрахунок, суд першої інстанції правомірно встановив, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі - 1 049, 33 грн. за період з 6.03.2015 р. по 4.12.2015 р. та 19 938, 11 грн. - інфляційних втрат за період січня 2013 р. по вересень 2015 р. заявлені позивачем обґрунтовано, доведені матеріалами справи, вірно нараховані та підлягають до стягнення.

Посилання апелянта на те, що він не прострочив виконання грошового зобов'язання до моменту звернення позивачем до нього з вимогою, а отже до моменту звернення до суду, є необґрунтованими, оскільки існування саме договірних відносин згідно умов договору оренди б/н від 01.06.2007р. підтверджується укладенням додаткових угод від 01.08.2012р. та від 31.01.2014р., актом передачі майна в оренду від 01.06.2007р. та актом повернення майна із оренди від 31.03.2015р., актами виконаних робіт за кожний місяць оренди, актами звіряння розрахунків у період дії договору та при його припиненні.

Як вже було зазначено, договір оренди не є недійсним, припиненим або розірваним, він діяв до 31.03.2015р. - моменту повернення майна згідно ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач як орендодавець правомірно нарахував відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення внесення орендної плати.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованої позивачем пені відповідно до пункту 8.1. договору, що згідно розрахунку позивача становить у розмірі подвійної облікової ставки НБУ з 06.12.2014 р. по 06.09.2015 р. у сумі 2 814,93 грн., судова колегія зазначає наступне.

В силу ст. 611 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Проте, частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки, встановлений законом, може бути змінено у договорі.

Пунктом 8.1. договору сторони визначили, що за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 1,0 % від розміру заборгованості за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, судом першої інстанції правомірно встановлено, що позивачем невірно нараховано пеню, тому, здійснивши перерахунок, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 59,70 грн. пені, а в решті нарахованої пені у розмірі 2 755,23 грн. слід відмовити як безпідставно нарахованої.

На підставі вищевикладеного, доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016 р. у справі № 922/6303/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, на рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016 р. у справі № 922/6303/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.01.2016 р. у справі № 922/6303/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Слободін М.М.