РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 924/419/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Павлюк І. Ю. , суддя Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання: Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача 1: представник арбітражний керуючий - ліквідатор ОСОБА_1

відповідача 2: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення господарського суду Хмельницької області від 22.12.15р. у справі № 924/419/15 (головуючий суддя Вибодовський О.Д., судді Яроцький А.М., Крамар С.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот"

до відповідача 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро Лізинг"

до відповідача 2. Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_3 Аваль"

про визнання недійсним договору застави № 11/1-2558/26 від 05.09.2008 р. в частині передачі в заставу транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі № WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області у справі №924/419/15 від 22.12.15р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що договір застави, зокрема його додаток № 1, який надалі змінений додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013 року до договору застави №11/1-2558 від 05.09.2008 року в частині передачі в заставу автомобіля Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний №АА5387НР не суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу", тому відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно ч.1 ст. 203 ч.1 ст. 215 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про заставу".

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ "Євро Лізинг" був власником транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 на момент передачі його в заставу, а тому права позивача як власника даного майна на час укладення оспорюваного правочину не могли бути порушеними.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство "Рівнеазот" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 22.12.15р. у справі 924/419/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що ТОВ "Євро Лізинг" порушило п.19.4 Договору фінансового лізингу №880 та п.5.5 Договору застави №11/1-2258, оскільки не повідомило ПАТ "Рівнеазот" про передачу предмету лізингу в заставу ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" та не внесло у свідоцтво про державну реєстрацію транспортн6ого засобу відомостей про заставу транспортного засобу.

Крім того, жодного повідомлення стосовно застави предмету лізингу, ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" апелянту не направляв, а це свідчить про приховання від ПАТ "Рівнеазот" цих відомостей.

Враховуючи те, що ПАТ "Рівнеазот" добросовісно виконавши всі свої зобов'язання по Договору фінансового лізингу №880 - сплативши всі лізингові платежі, позбавлене права визначеного даним договором отримати предмет лізинг у власність, чим порушено права позивача як власника транспортного засобу.

Оскільки, Договір застави №11/1-2258 був вчинений внаслідок зловмисної домовленості представників ТОВ "Євро Лізинг" та ОСОБА_4 Аваль" без повідомлення ПАТ "Рівнеазот", то такий договір на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним, однак дані обставини судом першої інстанції проігноровані.

Також зазначає, що укладення договору застави з передачею транспортного засобу в заставу без згоди ПАТ "Рівнеазот" суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 578 ЦК України, тому даний договір на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України повинен бути визнаний судом недійсним.

Вказує, що оскільки сума спірного договору застави становить більше 65 млн. грн., то відповідно генеральний директор на укладення такої угоди повинен був отримати згоду Зборів учасників, а сам спірний договір мав би бути затверджений Зборами учасниками, однак в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цього.

Звертає увагу, що після внесення відповідних змін у Закон України "Про заставу", в розумінні ч. 3 ст. 5, ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони зобов'язанні були договір застави транспортних засобів нотаріально посвідчити, шляхом його переукладення, однак договір застави нотаріально не посвідчений.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 08.02.2016р. у справі №924/419/15 відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2016р. об 15:00 год.

22.02.2016р. ліквідатором ТОВ "Євро Лізинг" подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Хмельницької області від 22.12.15р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

24.02.2016р. представником ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Представник позивача у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 2 а.с. 77).

24.02.2016р. від заступника Голови правління - головного інженера ПАТ "Рівнеазот" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю явки його представника (ОСОБА_5Б.) через участь в розгляді іншої судової справи. При цьому повноважень на подання такого змісту клопотань Рівненському апеляційному господарському суду не надано.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п.п. 3.9.1., 3.9.2. Постанови від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог ч. 1 ст. 64 та ст. 87 ГПК України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Норма статті 22 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що брати участь в судових засіданнях суду господарської юрисдикції - це право, а не обов'язок сторін.

Оскільки, явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, представник позивача був належним чином повідомлений про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника позивача.

Зазначене клопотання суд апеляційної інстанції виніс на обговорення учасників судового процесу.

У судовому засіданні 24.02.2016р. заслухавши думку представників відповідачів щодо клопотання позивача про відкладення розгляду справи та у зв'язку із відсутністю (ненаданням) доказів участі представника позивача в розгляді іншої судової справи, колегія суддів відмовила в задоволенні даного клопотання.

Представник відповідача 1 заперечив доводи та вимоги апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Рішення, прийняте судом першої інстанції, вважає законним та обґрунтованим, тому просив суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача 2 заперечила доводи та вимоги апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Рішення, прийняте судом першої інстанції, вважає законним та обґрунтованим, тому просила суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, представниками відповідачів було зазначено, що на момент укладення договору застави нотаріальне посвідчення не вимагалося. Підстав для визнання договору застави недійсним не було та немає.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників відповідачів у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області від 22.12.15р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (ч.2 ст. 101 ГПК України).

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, колегією суддів апеляційної інстанції взято до уваги наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу (ЦК) України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки

Як вбачається з матеріалів справи, 01.07.2008р. між ТОВ "Рівнеазот", (Лізингоодержувачем) та ТОВ "Євро Лізинг" (Лізингодавцем) укладено договір фінансового лізингу №880, за умовами якого лізингодавець передає лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, придбаний на підставі наданого лізингоодержувачем замовлення.

Відповідно до п.2 договору фінансового лізингу, лізингодавець передає лізингоодержувачу в платне користування на умовах фінансового лізингу транспортний засіб, що передається в лізинг, придбаний на підставі наданого лізингоодержувачем замовлення транспортного засобу.

Лізингоодержувачу, згідно розділу 3 договору, надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в Плані лізингу.

Пунктом 5.1 вищезазначеного договору передбачено, що за переданий у лізинг транспортний засіб в період з дати надання до завершення строку лізингу сплачуються лізингові платежі. Розмір та строки сплати лізингоодержувачем лізингових платежів лізингодавцю встановлюється в плані лізингу (додаток 3 до договору) та інших додатках. Лізингові платежі включають: суму, яка відшкодовує при кожному платежі частину вартості транспортних засобів; комісію лізингодавця за наданий у лізинг транспортний засіб; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням цього договору (п. 5.2 договору).

Лізингоодержувач має пріоритетне право набути після закінчення терміну дії цього договору і при виконанні його умов у власність предмет лізингу, сплативши лізингодавцю залишкову вартість транспортних засобів, зазначену у Плані лізингу. Лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього Договору з моменту його підписання сторонами (пункт 6.4 Договору).

Пункт 6.6 договору передбачає, право лізингоодержувача на достроковий викуп транспортного засобу, але не раніше 12 міс. з дати передачі транспортного засобу у лізинг. В такому випадку, лізингоодержувач має сплатити всі необхідні лізингові платежі за весь термін дії Плану лізингу, а також платежі за послуги, надані лізингодавцем, штрафні санкції (у разі їх наявності) згідно договору, та інші платежі, які повязані із використанням транспортного засобу і не входять у щомісячні лізингові платежі (у разі їх наявності) та залишкову вартість транспортного засобу, яка розраховується за формулою. лізингоодержувач може набути право власності на транспортний засіб тільки за договором його купівлі-продажу, який стає додатком до цього договору, з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до п. 7.10 договору фінансового лізингу, лізингоодержувач гарантує, що в разі якщо лізингодавець не може виконувати своїх зобов'язань перед банком, або іншою установою, що фінансує, і до банку перейде право розпорядження заставленими транспортними засобами, то лізингоодержувач продовжить орендувати ці транспортні засоби у банку або іншої компанії (лізингодавця), призначеної цим банком, якщо умови лізингу не зміняться. За вимогою банку, що фінансує, лізингоодержувач має підписати лист повідомлення і підтвердження застави.

Згідно до п. 7.16 вищевказаного договору, сторони обумовили, що лізингоодержувач зобов'язаний вчасно та у повному обсязі сплачувати лізингодавцю всі необхідні лізингові платежі, а також платежі за послуги, надані лізингодавцем, штрафні санкції відповідно до положень договору та інші платежі, які пов'язані із використанням транспортного засобу і не входять до складу місячних лізингових платежів.

Пункт 9.5 договору, лізингодавець зобовязаний по закінченню терміну дії договору та виконання за цим договором всіх зобов'язань лізингоодержувачем, передати транспортний засіб у власність лізингоодержувачу у відповідності до положень, які зазначені в пункті 6.4 Договору.

У розділі 12 договору, сторони передбачили умови переходу права власності на транспортний засіб, зокрема, право власності на предмет фінансового лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної суми лізингових платежів на дату переходу права власності на транспортний засіб та залишкової вартості згідно з цим Договором, але не раніше 12 місяців від дати надання транспортного засобу (п. 12.5 договору). Перехід права власності на транспортний засіб до лізингоодержувача оформляється всіма необхідними документами, що передбачені чинним законодавством (пунктом 12.6 Договору).

У відповідності до пункту 14.1 договору, після закінчення строку лізингу транспортний засіб, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, може бути переданий у власність лізингоодержувача тільки після сплати ним залишкової вартості транспортного засобу відповідно до умов договору та законодавства України.

Відповідно до додатку 3 до договору „Плани лізингу зі змінами, початкова вартість предмета лізингу складає 149244,56 грн., залишкова вартість: 1409,68 грн.

Згідно акту прийому-передачі (додаток 2 до договору фінансового лізинг) ТОВ "Євро Лізинг" передано ТОВ "Рівнеазот" легковий автомобіль - Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.09.2008р.між ВАТ "ОСОБА_3 Аваль" (правонаступником якого за всіма правами і обов'язками є ПАТ "ОСОБА_3 Аваль") та ТОВ "Євро Лізинг" укладено кредитний договір №010/08/4062 із змінами та доповненнями.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ТОВ "Євро Лізинг" та ПАТ "ОСОБА_3 Аваль" був укладений договір застави транспортних засобів №11/1-2558 від 05.09.2008р.

Умовами договору застави передбачено, що в заставу банку було передано рухоме майно, а саме: транспортні засоби у кількості 360 одиниць наведені в додатку № 1 до договору. Надалі в додатку №1, зміненому додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013р. (копія додатку надана позивачем) до договору застави наведений перелік транспортних засобів, в якому значиться спірний автомобіль Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

З матеріалів справи вбачається, заставне майно (транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1) у Державному реєстрі обтяжень на рухоме майно накладена заборона на його відчуження, що підтверджується витягами з державного реєстру.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 08.09.2014р. по справі №924/894/14 зобовязано товариство з обмеженою відповідальністю „Євро Лізинг виконати умови пунктів 6,4, 9,5 договору фінансово лізингу №880 від 01.07.2008р. шляхом визнання укладеним між ПАТ „Рівнеазот та ТОВ „Євро Лізинг договору купівлі-продажу від 12.08.2013р.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу (надалі - ЦК) України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

Частиною 2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу, лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012р. "Про судове рішення", рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Як визначено п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

В силу припису ст. 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 334 ЦК України визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 526 ЦК України та ст. 193 Господарського кодексу (надалі - ГК) України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір який не укладено).

В зв'язку з наведеним, суд повинен встановити чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого часу. Проте визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам Закону.

Разом з тим, зазначені норми ЦК України визначають лише загальні умови недійсності правочину, але за наявності спеціальних норм закону, умови недійсності правочину визначаються цими спеціальними нормами (аналогічна позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.01.2013р. по справі №5011-37/9102-2012).

Статтею 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У відповідності до приписів статей 1, 4, 50 Закону України "Про заставу" (надалі - Закон про заставу), застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом застави можуть бути майно та майнові права. При заставі прав, якщо інше не передбачено договором, заставодавець зобов'язаний, зокрема, не здійснювати уступки заставленого права. Статтею 17 названого Закону унормовано, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтею 14 Закону про заставу встановлено, що недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із додатку № 1, зміненого додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013р. до договору застави транспортних засобів №11/1-2558 від 05.09.2008р., передбачена передача в заставу автомобіля Ford Tourneo Connect 1,8TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 Закону про заставу, договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадку коли предметом застави є нерухоме майно, космічні обєкти, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоустановчих документів.

Враховуючи вказане, апеляційний суд звертає увагу на те, що на час підписання договору застави від 05.09.2008р., нотаріальне посвідчення договору, в якому предметом застави є транспортний засіб, не було передбачено чинним законодавством України, лише 06.10.2010р. згідно ч. 6 п. 2 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №2435VI було внесено зміни до ч. 2 ст. 13 Закону про заставу та викладено її в такій редакції: "У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів".

Частиною 3 статті 5 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суду не бере до уваги посилання позивача викладені в апеляційній скарзі щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору застави.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Рівненського господарського суду від 13.10.2015р. у справі №924/684/15 (аналогічний предмет спору), якою рішення суду першої інстанції залишено без змін (рішенням відмовлено в позові) та Вищим господарським судом України постанову апеляційної інстанції залишено без змін.

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договір застави, зокрема його додаток №1, який надалі змінений додатковою угодою №11/11-2558/26 від 24.07.2013р. до договору застави №11/1-2558 від 05.09.2008р. в частині передачі в заставу автомобіля Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 не суперечить вимогам ст. 9 Закону України "Про фінансовий лізинг", ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про заставу", тому відсутні підстави для визнання його недійсним відповідно ч.1 ст. 203 ч.1 ст. 215 ЦК України та ст. 14 Закону України "Про заставу".

Судом апеляційної та першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу про реєстрацію з державного реєстру обтяження рухомого майна №46337306 транспортний засіб Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 перебував у заставі згідно договору від 05.09.2008р..

Статтею 654 ЦК України чітко визначено, що зміни до договору повинні вчинятися у тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Додаткова угода до основного договору застави за своєю суттю є правочином, який не змінив відносини між сторонами спору, не породив нові правовідносини, які базуються на комплексі погоджених умов, як основного договору, так і умов додаткової угоди. Тобто між сторонами спору не виникли нові або змінені сторонами, взаємовідносини.

Водночас, апеляційний суд оцінює критично доводи апелянта про визнання недійсним договір застави з підстав порушення прав позивача, як власника транспортного засобу, що є предметом застави, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 договору лізингу, лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний в Плані лізингу.

А відтак, з умов договору вбачається, що лізингоодержувачу лише надано право користування предметом лізингу на визначений строк, при цьому ТОВ Євро Лізинг залишався власником вказаного автомобіля.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд прийшов до такого ж висновку, що і місцевий господарський суд, ТОВ "Євро Лізинг" був власником транспортного засобу Ford Tourneo Connect 1,8 TDCI, шасі №WFOJXXTTPJ8C30810, реєстраційний № НОМЕР_1 на момент передачі його в заставу, а тому права позивача як власника даного майна на час укладення оспорюваного правочину не могли бути порушеними.

Також, колегія суддів критично оцінює доводи позивача про ненадання ним згоди на передачу транспортного засобу в заставу, як того вимагає ст. 578 ЦК України, оскільки дана норма не регулює відносини, що склалися між сторонами (відсутні докази перебування предмету застави у спільній власності).

Крім того, умовами договору лізингу, а саме п. 7.10 передбачено, що лізингоодержувач гарантує, що в разі якщо лізингодавець не може виконувати своїх зобов'язань перед банком, або іншою установою, що фінансує, і до банку перейде право розпорядження заставленими транспортними засобами, то лізингоодержувач продовжить орендувати ці транспортні засоби у банка або іншої компанії (лізингодавця), призначеної цим банком, якщо умови лізингу не зміняться. За вимогою банку, що фінансує, лізингоодержувач має підписати лист повідомлення і підтвердження застави.

А відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач погодив можливість передачі транспортного засобу у заставу третім особам для виконання зобов'язання ТОВ Євро Лізинг.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правомірним висновком суду першої інстанції про відмову позивачу - ПАТ "Рівнеазот" в задоволенні позову.

У відповідності до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" від 22.01.16р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Хмельницької області від 22 грудня 2015 року у справі №924/419/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №924/419/15 повернути господарському суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Крейбух О.Г.