КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа№ 910/23980/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Мальченко А.О.

Сухового В.Г.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/10182 від 25.12.2015 року) Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року

у справі № 910/23980/15 (суддя - Пригунова А.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс»

про стягнення 565 159,18 грн

за участю представників сторін:

від позивача: Міньков М.Ю., довіреність №478 від 31.12.2015 року

від відповідача: Онищенко Б.Г., довіреність б/н від 08.02.2016 року

від третьої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (позивач у справі) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С» (відповідач у справі) про стягнення 565 159,18 грн (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог а.с. 64-67 том 1), з яких 143 500,00 грн - грошові кошти, сплачені за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 року в якості попередньої оплати за останній місяць оренди; 648,70 грн відсотків за користування чужими грошовими коштами; 356 435,48 грн неустойки за прострочення виконання зобов'язання з передачі приміщення в користування та 64 575,00 грн збитків, спричинених невиконанням відповідачем зобов'язання за договором (а.с. 6-8 том 1).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем у справі зобов'язань за договором суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року щодо передачі приміщення в суборенду позивачу, а тому на підставі умов п. 7.14 договору просив стягнути з відповідача неустойку за непередачу приміщення в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д»; повернути сплачені грошові кошти за останній місяць оренди у сумі 143 500,00 грн та нараховані на цю суму 3% річних, згідно ст. 625 ЦК України; у зв'язку з порушенням відповідачем свого зобов'язання позивач також просив стягнути з відповідача 64 575,00 грн збитків, сплачених за послуги ріелтора, який здійснював підбір об'єкта оренди та узгодження умов договору суборенди (оренди) приміщення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року, з урахуванням заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» 143 500, 00 грн, збитки в розмірі 64 575, 00 грн та 3 121,14 грн судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

При прийнятті рішення місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки ТОВ «О.М.С.» не є власником приміщення, яке відповідно до договору суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року повинен був передати в суборенду позивачу, а отримав таке приміщення в користування на підставі договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року з власником приміщення, то враховуючи розірвання з 11.06.2015 року основного договору оренди, відповідач, як орендар, не мав законних підстав без згоди власника приміщення передавати його в користування третім особам. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про припинення договору суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року у зв'язку з розірванням основного договору оренди та про існування підстав для повернення отриманих на підставі такого договору грошових коштів у сумі 143 500,00 грн та відсутність підстав для стягнення з ТОВ «О.М.С.» неустойки за несвоєчасну передачу приміщення в суборенду. Одночасно, місцевий господарський суд встановив наявність збитків у Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» у розмірі 64 575,00 грн, встановивши причинно-наслідковий зв'язок між порушенням відповідачем умов договору та завданими позивачу збитками.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» 22.12.2015 року надіслав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/10182 від 25.12.2015 року), в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року в частині відмови у стягненні неустойки за прострочення виконання зобов'язання та суми відсотків за користування грошовими коштами, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі позивач стверджує, що місцевим господарським судом невірно було встановлено момент, з якого слід вважати договір суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року припиненим, оскільки такий договір, на думку позивача, є припиненим з моменту повідомлення суборендаря про припинення основного договору оренди, а таке повідомлення, як стверджує ТОВ «Стиль Д.», він отримав лише 30.11.2015 року. Відтак, апелянт вважає, що ним було правомірно заявлено позовні вимоги про стягнення неустойки за несвоєчасну передачу об'єкта оренди в користування, нараховану по 30.09.2015 року, та 3% річних, нарахованих за неправомірне користування грошовими коштами у розмірі 143 500,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/23980/15 та призначено розгляд справи на 01.02.2016 року.

25.01.2016 року через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від позивача у справі надійшла заява про забезпечення позову №20/1 від 20.01.2016 року (вх. №09-10/733/16), в якій Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на підставі ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України просив суд апеляційної інстанції вжити заходів до забезпечення позову та накласти арешт на все нерухоме та рухоме майно та на розрахункові рахунки відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2016 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» про вжиття заходів до забезпечення позову відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю та недоведеністю обставин, на які посилався позивач у поданій заяві.

За наслідками судового засідання 01.02.2016 року апеляційним господарським судом розгляд справи було відкладено на 15.02.2016 року у зв'язку з неявкою у судове засідання представників третьої особи.

Від позивача 11.02.2016 року надійшла повторна зава про вжиття заходів до забезпечення позову №10/02 від 10.02.2016 року (вх. №09-10/1187/16 від 11.02.2016 року), в якій Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на підставі ст. 66, 67 ГПК України просить суд апеляційної інстанції накласти арешт на кошти в розмірі ціни позову, які обліковуються на розрахункових рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

15.02.2016 року до Київського апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» надійшли заперечення на апеляційну скаргу позивача, в яких відповідач зазначає про відсутність підстав для покладення на нього відповідальності за непередачу приміщення в оренду позивачу, оскільки власник приміщення - ТОВ «Естейт Плюс», заперечував проти передачі приміщення в користування третім особам та розірвав в односторонньому порядку договір оренди №10/05 від 10.05.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2016 року розгляд справи відповідно до ст. 77 ГПК України та розгляд заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову відкладено на 29.02.2016 року.

У судовому засіданні 29.02.2016 року представник позивача у справі, підтримав подану заяву про забезпечення позову, просив накласти арешт на кошти в розмірі ціни позову, які обліковуються на розрахункових рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.». Також представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року в частині відмови у стягненні неустойки за прострочення виконання зобов'язання та суми відсотків за користування грошовими коштами, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.02.2016 року заперечив проти задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки, на його думку, відсутні підстави вважати, що рішення суду виконуватись не буде, посилаючись зокрема на проведену відповідачем часткову оплату грошових коштів. Представник відповідача заперечив щодо вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу позивача.

Колегія суддів, заслухавши представників позивача та відповідача щодо поданої заяви до забезпечення позову та дослідивши доводи, викладені заявником, дійшла висновку, що подана Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Як передбачено ч.1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу, забороною відповідачеві вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

У п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.11.2011 року № 16 вказано, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Колегія суддів зазначає, що заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Предметом спору у даній справі є вимога майнового характеру, а саме вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 402 742, 03 грн .

Отже, виконання судового рішення по вказаній справі в майбутньому безпосередньо залежить від тих обставин, що майно, а саме грошові кошти, які належать відповідачу та обліковуються на його рахунках, можуть зникнути, або зменшитись за кількістю. Однак заявником не тільки не вказано розрахункових рахунків, на яких обліковуються грошові кошти відповідача, але і не подано жодного доказу на підтвердження факту витрачання відповідачем наявних коштів або вчинення дій щодо зменшення його активів, що в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у даній справі.

Відтак, колегія суддів зазначає, що заявником не подано доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує застосування певного заходу до забезпечення позову, а тому Київський апеляційний господарський суд відхиляє заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» про забезпечення позову.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

10.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» (орендодавець за договором, третя особа у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» (орендар за договором, відповідач у справі) укладено договір оренди №10/05 (а.с. 123-130 том 1), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування частину площі нежитлового приміщення у торгівельному центрі, який знаходиться за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 136, згідно поверхового плану, загальною площею 205 кв.м.

Цільове призначення об'єкта оренди, що надавалось Товариству з обмеженою відповідальністю «О.М.С.», було узгоджено сторонами - для здачі в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

Відповідно до п. 2.1. договору передача об'єкта оренди оформлюється сторонами шляхом підписання Акту прийому-передачі об'єкта оренди не пізніше 14 травня 2015 року. Строк користування об'єктом оренди визначається з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому-передачі об'єкта оренди і діє до 13 травня 2018 включно, а у разі дострокового припинення дії цього договору до терміну, встановленого орендодавцем.

Як передбачено п. 13.1-13.2 договору оренди №10/05, він вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині користування приміщенням - з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому-передачі об'єкта оренди і припиняє свою дію в частині користування приміщення включно зі спливом 2 років та 364 днів з моменту підписання Акту прийому-передачі об'єкта оренди, а стосовно інших зобов'язань - діє до повного їх виконання. Орендодавець не менш ніж за 7 календарних днів, повідомивши орендаря, в односторонньому порядку має право припинити дію цього договору.

Наявним в матеріалах справи Актом прийому-передачі б/н від 14.05.2015 року, який підписано уповноваженими представниками сторін, підписи яких засвідчені печатками юридичних осіб (сторін договору), підтверджується, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» прийняло в оренду частину площі нежитлового приміщення відповідно до договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року з метою подальшої передачі даного приміщення в суборенду Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

В подальшому, 20.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» (орендар за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (суборендар за договором, позивач у справі) укладено договір суборенди №20-05/5с (а.с. 12-20 том 1), згідно п. 1.1. якого орендар (відповідач) зобов'язався передати, а суборендар (позивач) - прийняти у строкове платне користування частину площі нежитлової будівлі загальною площею 205 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 136 для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до п. 1.1.2. договору Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» є користувачем об'єкту оренди на підставі договору оренди №10/05 від 10.05.2015 р.

Згідно з п. 2.1. договору суборенди передача об'єкта оренди оформлюється сторонами шляхом підписання акту приймання-передачі об'єкта суборенди не пізніше 15.06.2015 р. Строк користування об'єктом суборенди визначається з моменту підписання уповноваженими представниками сторін Акту прийому-передачі об'єкта суборенди і триває 2 роки 335 днів, а у разі дострокового припинення дії цього договору до терміну, встановленого сторонами.

Сторони у п. 3.1. договору погодили, що суборендна плата сплачується суборендарем не пізніше 30 днів у розмірі 100 грн без ПДВ, починаючи з 31 дня плата за користування приміщенням сплачується суборендарем у розмірі 143 500,00 грн без ПДВ, за місяць, плата за договором здійснюється суборендарем щомісячно авансовим платежем до 25-го числа поточного місяця за наступний, суборендна плата сплачується суборендарем шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок орендаря на підставі рахунку орендаря.

Суборендар перераховує орендарю суборендну плату за другий повний місяць суборенди, розміром 143 500,0 грн, протягом 10 банківських днів з моменту підписання договору. Після укладення цього договору, суборендар перераховує орендарю суборендну плату за останній місяць суборенди, розміром 143 500,00 грн, протягом 10 банківських днів з моменту підписання Акту прийому-передачі об'єкта суборенди, умови використання та сплати, якого додатково передбачені розділом 4 цього договору.

Орендар, відповідач у справі, згідно з п. 6.3.1. договору, зобов'язаний передати об'єкт суборенди на умовах та в строки, передбачені цим договором та не ухилятись від підписання Акту приймання-передачі у встановлений строк.

У відповідності до п. 7.14. договору у випадку прострочення передачі суборендареві об'єкта суборенди орендар сплачує неустойку у розмірі вартості орендної плати одного календарного дня суборенди за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п.п. 13.1.,13.2. вступає в дію з моменту підписання уповноваженими представниками сторін, а в частині користування приміщенням - з моменту підписання акт приймання-передачі об'єкта оренди і припиняє свою дію в частині користування приміщенням включно зі спливом тридцяти п'яти місяців з дати підписання Акту прийому-передачі об'єкта суборенди, а стосовно інших зобов'язань - діє до повного їх виконання.

На виконання п. 3.1. договору суборенди позивач перерахував на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» грошові кошти у сумі 143 500, 00 грн, в якості оплати за оренду приміщення, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №4678 від 04.06.2015 року (а.с. 23 том 1).

Додатковою угодою від 04.06.2015 р. до договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 р. сторони встановили, що передача об'єкту оренди оформляється актом приймання-передачі не пізніше 15.07.2015 року (а.с. 22 том 1).

Однак, приміщення загальною площею 205 кв.м., що було предметом договору суборенди, в користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» у строк, встановлений сторонами у Додатковій угоді, тобто у строк до 15.07.2015 року, передане не було.

У зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо передачі у строк до 15.07.2015 року приміщення в суборенду позивачу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» звернулось з позовом до суду, в якому серед іншого, заявлено вимогу про стягнення 356 435,48 грн неустойки згідно п. 7.14 договору суборенди.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Приписами ст. 774 ЦК України унормовано, що передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Правове регулювання договору піднайму здійснюється також ст. 288 Господарського кодексу України, згідно якої орендар має право передати окремі об'єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Колегія суддів зазначає, що піднайм (суборенда) - це передання в найм наймачем орендованої ним речі третій особі (суборендарю). Як наслідок, договір оренди та договір суборенди пов'язані між собою як первинний та похідний.

Взаємопов'язаність цих договорів проявляється, зокрема, в тому, що юридична доля договору суборенди визначається долею договору оренди. Тобто договір суборенди припиняється одночасно з припиненням договору оренди, незалежно від підстав його припинення. Дія договору суборенди поза межами договору оренди суперечить правовій природі договору суборенди.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що 26.05.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» отримало лист від Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» вих №2505-А від 25.05.2015 року (вх. №72/25-05-А а.с. 141 том 1), в якому власник приміщення, ТОВ «Естейт Плюс» повідомило, що має намір розірвати договір оренди №10/05 від 10.05.2015 року та використовувати приміщення для власних потреб, а тому просило не укладати договори суборенди, а якщо такі укладені - то розірвати їх.

Про даний лист відповідач повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» листом №28/05-2а від 28.05.2015 року (а.с. 142 том 1) та, маючи намір врегулювати питання щодо можливості продовження договірних відносин з власником об'єкту оренди ТОВ «Естейт Плюс», разом з цим листом направило позивачу Додаткову угоду від 04.06.2015 року про продовження терміну передачі приміщення. Зазначена Додаткова угода, як уже було вказано вище, була підписана Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

З поданих сторонами документів судом встановлено, що 03.06.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» отримало від власника приміщення - ТОВ «Естейт Плюс» повідомлення (листом за вих №03/06-15 (вх. №1-3/6/2015 а.с. 148 том 1) про припинення договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року згідно з п. 13.2. договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року починаючи з 11.06.2015 року у зв'язку з необхідністю використання приміщення для власних потреб.

Згідно частин 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Враховуючи зазначені приписи законодавства та передбачене договором оренди №10/05 від 10.05.2015 року (п. 13.2) право Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» на одностороннє розірвання договору оренди, колегія суддів дійшла висновку, що договір оренди приміщення, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» є розірваним з 11.06.2015 року відповідно до п. 13.2. договору зі спливом 7 календарних днів з моменту (з 03.06.2015 року) повідомлення власника про його розірвання.

Після розірвання договору оренди, Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» повернуло, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Естейт Плюс» прийняло частину площі нежитлової будівлі загальною площею 205 кв.м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Перемоги, 136 (об'єкт оренди) з користування, що підтверджується підписаним уповноваженими представниками відповідача та третьої особи Актом приймання передачі приміщення від 11.06.2015 року.

Враховуючи розірвання договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року та повернення об'єкта оренди його власнику, відповідач у справі направив на адресу позивача лист №16/06-15/1 від 16.06.2015 року з пропозицією підписати Додаткову угоду про розірвання договору суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року (а.с. 143 том 1). Однак додаткову угоду про розірвання договору суборенди сторонами підписано не було.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що враховуючи правову природу договору суборенди, як похідного від договору оренди та враховуючи, що майно згідно ст. 774 ЦК України може передаватись у піднайм лише за згодою власника наймодавця (в даному випадку ТОВ «Естейт Плюс»), який повідомляв про заперечення щодо передачі майна у користування третім особам, то з припиненням основного договору оренди та поверненням об'єкту оренди його власнику, слід вважати, що договір суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року також є припиненим з 11.06.2015 року.

Враховуючи припинення договору суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року у зв'язку з розірванням основного договору оренди та заперечення власника майна щодо передачі майна в користування третім особам, суд апеляційної інстанції зазначає, що у Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» починаючи з 11.06.2015 року не було законних підстав передавати спірне приміщення в користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що договір суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року слід вважати припиненим лише після повідомлення суборендаря про його розірвання, оскільки норми чинного законодавства (ч. 2 ст. 774 ЦК України) встановлюють імперативні приписи, за якими суборенда не може перевищувати строку оренди, а тому з припиненням орендних правовідносин між власником приміщення та орендарем, суборендні правовідносини також припиняються.

Оскільки згідно п. 2.1. договору суборенди строк передачі приміщення в користування був встановлений до 15.06.2015 року, і Додатковою угодою від 04.06.2015 року продовжено до 15.07.2015 року, та враховуючи припинення з 11.06.2015 року договірних відносин між сторонами (тобто припинення відносин ще до настання строку передачі приміщення в користування), колегія суддів дійшла висновку про відсутність прострочення у передачі об'єкта оренди в користування позивачу, на що посилається ТОВ «Стиль Д» в позовній заяві та апеляційній скарзі, та відповідно про відсутність підстав для застосування наслідків порушення даного зобов'язання у вигляді неустойки, передбаченої п. 7.14 договору.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» неустойки у розмірі 356 435,48 грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» 143 500,00 грн - грошові кошти, сплачені позивачем за договором суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 року в якості оплати за оренду та 648,70 грн - 3% річних, нарахованих за неправомірне користування цими коштами.

Згідно з ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають не лише при відсутності підстав набуття майна іншою особою, але і коли підстава переходу майна згодом відпала. Тобто у випадку, коли перехід матеріальних благ не забезпечив досягнення поставленої перед зобов'язанням мети у випадку, наприклад, коли інша сторона зобов'язання з об'єктивних причин не змогла забезпечити зустрічне його виконання, іншими словами у договорах, які фактично не відбулися.

З вище встановлених обставин справи та умов договору суборенди № 20-05/5с від 20.05.2015 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач сплатив грошові кошти у сумі 143 500,00 грн в якості оплати за користування приміщенням, однак, враховуючи п. 13.1. договору строк договору в частині користування настає з моменту фактичної передачі об'єкта оренди. Однак з незалежних від відповідача обставин об'єкт оренди не передавався позивачу в користування, тобто договір не набув чинності в частині користування об'єкту оренди, та з 11.06.2015 року взагалі припинив свою дію, що в свою чергу обумовлює відсутність підстав для проведення оплати за користування відповідно до договору, який фактично не відбувся.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з задоволенням вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» 143 500,00 грн. При цьому, твердження відповідача про часткове повернення коштів апеляційним судом не приймається, оскільки така оплата здійснена після прийняття рішення судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає безпідставним нарахування позивачем на грошові кошти у сумі 143 500,00 грн 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Тобто, законодавець чітко визначив, що як спеціальна міра відповідальності за порушення грошового зобов'язання у випадку безпідставного одержання чи збереження грошей нарахуванню підлягають відсотки, передбачені ст. 536 ЦК України, що відповідно виключає можливість застосування ст. 625 ЦК України до вказаних правовідносин. Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом України в Узагальненнях практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві.

З огляду на викладене, висновок Господарського суду міста Києва про відмову у стягненні 648,70 грн - 3% річних, нарахованих на суму 143 500,00 грн, є законним та обґрунтованим.

Окрім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» 64 575,00 грн, які були сплачені Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на підставі договору про надання послуг №1/04 від 01.04.2015 року за надані інформаційно-консультативні послуги щодо об'єктів нерухомого майна для подальшого укладення договорів оренди. Вартість сплачених послуг позивач вважає своїми збитками, які він зазнав у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором суборенди, і які, на його думку, підлягають відшкодуванню за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.».

Згідно ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Пунктом 1 ст. 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема, наявність протиправної поведінки, дії чи бездіяльності особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Отже, для вирішення питання щодо покладення збитків на Товариство з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Однак, як було встановлено та зазначено вище, договірні правовідносини між позивачем та відповідачем, які виникли на підставі договору суборенди №20-05/5с від 20.05.2015 року, припинились з 11.06.2015 року - з моменту розірвання в односторонньому порядку власником приміщення (ТОВ «Естейт Плюс») договору оренди №10/05 від 10.05.2015 року, відтак відповідач, не маючи згоди орендодавця не мав законних підстав для передачі приміщення в суборенду позивачу. Суд звертає увагу, що договір було припинено 11.06.2015 року, тобто ще до настання строку виконання відповідачем зобов'язання з передачі приміщення в суборенду, відтак відсутні підстави стверджувати як про порушення відповідачем договірних зобов'язань, так і про наявність його вини у припиненні правовідносин з суборенди приміщення.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що позивачем не доведено, що саме дії відповідача стали причиною завданих збитків у вигляді оплати позивачем ріелторських послуг за договором про надання послуг №1/04 від 01.04.2015 року, (а.с. 37-40), оскільки згідно зазначеного договору, Акту приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2015 року (а.с. 41), позивачу надавались інформаційно-консультативні послуги щодо аналізу ринку нерухомості; проведення попередніх переговорів з власниками приміщень щодо можливості здачі в оренди об'єкту; переговори для узгодження умов договорів оренди, за які Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» здійснив оплату. При цьому, позивачем не надано жодного доказу, що сплачені на користь третьої особи кошти, були наслідком дій чи бездіяльності відповідача у справі.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість і безпідставність заявлених позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» збитків у сумі 64 575,00 грн, оскільки позивачем не доведено, наявності всіх складових елементів, необхідних для відшкодування збитків. Таким чином, апеляційний господарський суд вважає помилковим висновок Господарського суду міста Києва про правомірність стягнення з відповідача 64 575,00 грн збитків.

З огляду на зазначене, Київський апеляційний господарський суд дійшов до висновку про законність та обґрунтованість висновку Господарського суду міста Києва про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» 143 500,00 грн, та відмову у стягненні 648,70 грн - 3% річних та 356 435,48 грн неустойки та збитків у розмірі 64 575,00 грн.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за подання позову покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а враховуючи, що в задоволенні апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд відмовляє, оскільки скаржник не погоджується з рішенням суду в частині відмови у стягненні неустойки та 3% річних та саме в цій частині просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва, то судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на апелянта, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стиль Д».

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п.2 ч. 1 ст. 103, п.3, 4 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/23980/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 року у справі №910/23980/15 скасувати частково.

3. Резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «О.М.С.» (01135, м. Київ, пр. Перемоги, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль Д» (49100, м. Дніпропетровськ, бульвар Слави, 7К, ) грошові кошти у сумі 143 500 (сто сорок три тисячі п'ятсот) грн 00 коп та 2 152 (дві тисячі сто п'ятдесят дві) грн 50 коп - судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.»

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду.

5. Справу №910/23980/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді А.О. Мальченко

В.Г. Суховий