РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/642/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Техносервіс 2011»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Фрост»

Про визнання договору поставки № 010111 від 01.01.2011 недійсним

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Артеменко О.О. - по дов. № б/н від 23.11.2015

від відповідача Булава О.С. - директор

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Приватного акціонерного товариства «Техносервіс 2011» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Грін Фрост» про визнання договору поставки № 010111 від 01.01.2011 недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в ході розгляду справи № 925/391/14 було проведено дві судові експертизи та у відповідності до висновків експертів № 3709/14-33/3710/14-32/7092/13-33 від 27.06.2014 підпис в договорі від імені голови правління ПАТ «Техносервіс 2011» Ісаєнко Л.Я. здійснений не Ісаєнко Л.Я., а іншою особою. Також відтиски печатки ПАТ «Техносервіс 2011» нанесені не тією печаткою, якою нанесені експериментальні зразки відтисків печатки позивача, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2016 порушено провадження у справі № 910/642/16 та призначено справу до розгляду на 04.02.2016.

Відповідач у поданому 03.02.2016 до відділу діловодства суду відзиві на позовну заяву проти позову заперечує посилаючись на наступне. Впродовж тривалого часу позивач згідно договору № 010111 від 01.01.2011 отримував холодильне обладнання. Наразі за договором поставки у позивача існує боргу перед відповідачем в сумі 482 316,21 грн., що є предметом розгляду в Господарському суді Черкаської області. Питання про недійсність договору позивач підняв лише після того як в нього виникла заборгованість перед відповідачем. Згідно висновку експертів № 3709/14-33/3710/14-32/7092/13-33 від 27.06.2014 у договорі поставки № 010111 від 01.01.2011, специфікації № 1 до договору, видатковій накладній № 27 від 31.03.2011 відбитки печатки ПАТ «Техносервіс 2011» нанесені однією печаткою, тією ж якою нанесені відбитки печатки в окремих документах наданих у якості вільних зразків відтисків печатки ПАТ «Техносервіс 2011». Отже, можна стверджувати, що печатка яка поставлена на договорі № 010111 від 01.01.2011, специфікації № 1 до договору, видатковій накладній № 27 від 31.03.2011 належить ПАТ «Техносервіс 2011». Рахунки на оплату поставленого товару, видаткові накладні, податкові накладені та банківські виписки за якими позивач здійснював оплату містять посилання на договір поставки № 010111 від 01.01.2011.

Відповідачем в судовому засіданні 04.02.2016 подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/642/16 від 04.02.2016, у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача та невиконанням позивачем вимог ухвали про порушення провадження у справі від 20.01.2016, розгляд справи був відкладений на 11.02.2016.

Позивачем 11.02.2016 до відділу діловодства суду подано пояснення, які позивач відзначив в судовому засіданні як заяву про зміну підстав позову. Обґрунтовує вимоги тим, що договір відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» є значним правочином, оскільки його предметом є майно, ринкова вартість якого становить не менше 2 029 000,00 грн. що перевищує 25 відсотків вартості активів за даними фінансової звітності ЗАТ «Техносервіс» за 2010 рік (4 467 700,00 грн.), тому цей договір відповідно з ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» мав укладатися за поданням наглядової ради про вчинення значного правочину на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства, до виключної компетенції яких належить прийняття рішення про вчинення такого правочину відповідно до п. 22 ч. 2 ст. 33 Закону України «Про акціонерні товариства». Оскільки наглядова рада про вчинений значного правочину на розгляд загальних зборів ЗАТ «Техносервіс» ні в подальшому ПАТ «Техносервіс 2011» не вносила, загальні збори акціонерного товариства такого рішення не приймали та спірний договір відповідно до ст. 215 ЦК України, ст. 207 ГК України слід визнати недійсним.

Позивач в судовому засіданні 11.02.2016 позовні вимоги підтримав повністю, з урахуванням заяви про зміну підстав позову.

Відповідач в судовому засіданні 11.02.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 11.02.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 16.02.2016.

Позивачем 16.02.2016 до відділу діловодства суду подано відзив на заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

В судовому засіданні 16.02.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.01.2011 між Закритим акціонерним товариством «Техносервіс» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грін Фрост» (постачальник) було укладено договір поставки № 010111 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язався поставити та передати у власність покупцю товар в асортименті, кількості, якості та за ціною, вказаною у рахунках, які є невід'ємною частиною даного договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити вартість товару на умовах даного договору та рахунків-фактур до нього.

01.01.2011 сторонами підписано специфікацію № 1 до договору, яка містить перелік обладнання, що має поставлятись загальна вартість якого становить 2 029 229,21 грн.

Згідно статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Техносервіс 2011», який затверджений загнаними зборами учасників товариства 13.04.2011 та зареєстрований державним реєстратором 24.05.2011 за № 11005026, Товариство з обмеженою відповідальністю «Техносервіс 2011» є правонаступником Закритого акціонерного товариства «Техносервіс».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В преамбулі спірного договору зазначено, що він з боку Закритого акціонерного товариства «Техносервіс» укладений в особі голови правління Ісаєнко Л.Я., який діє на підставі статуту.

Статтю 154 Цивільного кодексу України визначено, що установчим документом акціонерного товариства є статут. Статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу; умови про категорії акцій, що випускаються товариством, та їхню номінальну вартість і кількість; права акціонерів; склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. У статуті акціонерного товариства мають також міститися інші відомості, передбачені законом.

Позивачем чинної на момент укладення спірного договору редакції статуту Закритого акціонерного товариства «Техносервіс» не подано.

Частина 1 статті 92 Цивільного кодексу України визначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до абз. 1 частини першої та частини другої ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору з підстав підписання його неуповноваженою особою, без дотримання порядку прийняття рішення про вчинення значного правочину, визначеного ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства».

Стаття 241 Цивільного кодексу України визначає, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Порядок та особливості застосування статті 241 Цивільного кодексу України роз'яснено постановою Пленуму Вищого Господарського Суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до п. 3.4 якої настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як з'ясовано судом після підписання спірного договору позивачем було вчинено ряд дій, які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі:

Відповідачем було виписано рахунки на оплату товару: № 38 від 22.03.2011 на суму 300 000,00 грн., № 51 від 30.03.2011 на суму 1 729 229,21 грн., № 12 від 07.03.2011 на суму 1 592,70 грн., № 13 від 07.03.0211 на суму 19 800,00 грн., № 14 від 07.03.2011 на суму 22 600,00 грн., № 32 від 18.03.2011 на суму 4 650,00 грн., № 33 від 18.03.2011 на суму 30 221,00 грн., № 132 від 29.04.2011 на суму 32 595,00 грн., № 133 від 10.05.2011 на суму 2 886,00 грн., № 134 від 29.04.2011 на суму 3 882,17 грн., № 135 від 29.04.2011 на суму 23 930,00 грн., № 137 від 11.05.2011 на суму 2 978,00 грн., загалом на суму 2 174 364,08 грн.

Позивачем було отримано обладнання загалом на суму 2 193 774,91 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 25 від 23.03.2011 на суму 300 000,00 грн., № 27 від 31.03.2011 на суму 1 729 229,21 грн., № 5/043 від 31.05.2011 на суму 1 592,70 грн., № 5/044 від 31.05.2011 на суму 19 800,00 грн., № 5/045 від 31.05.2011 на суму 22 600,00 грн., № 5/046 від 31.05.2011 на суму 4 650,00 грн., № 5/047 від 31.05.2011 на суму 30 221,00 грн., № 5/048 від 31.05.2011 на суму 32 595,00 грн., № 5/049 від 31.05.2011 на суму 2 886,00 грн., № 5/050 від 31.05.20911 на суму 23 293,00 грн., № 5/051 від 31.05.2011 на суму 23 930,00 грн., № 5/052 від 31.05.2011 на суму 2 978,00 грн.

Позивачем було здійснено часткову оплату обладнання загалом на суму 1 711 458,70 грн. на рахунок відповідача, що підтверджується витягом з банківської виписки за період з 01.01.2011 по 05.03.2014, згідно якого вчинено наступні перерахування коштів: 16.03.2011 в сумі 100 000,00 грн., 23.03.2011 в сумі 100 000,00 грн., 29.03.2011 в сумі 100 000,00 грн., 06.04.2011 в сумі 200 000,00 грн., 21.04.2011 в сумі 500 000,00 грн., 05.07.2011 в сумі 111 458,70 грн., 18.07.2011 в сумі 100 000,00 грн., 25.07.2011 в сумі 50 000,00 грн., 28.07.2011 на суму 50 000,00 грн., 15.08.2011 в сумі 50 000,00 грн., 16.08.2011 в сумі 50 000,00 грн., 17.08.2011 в сумі 50 000,00 грн., 19.08.2011 в сумі 50 000,00 грн., 20.09.2011 в сумі 50 000,00 грн., 22.09.2011 в сумі 50 000,00 грн., 26.10.2011 в сумі 50 000,00 грн., 31.10.2011 в сумі 50 000,00 грн.,

В кожному з перелічених вище документів містяться посилання на договір № 010111 від 01.01.2011.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач своїми діями щодо прийняття обладнання та здійснення його часткової оплати, тим самим схвалив договір поставки № 010111 від 01.01.2011, що в силу приписів ст. 241 Цивільного кодексу України унеможливлює визнання його недійсним.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Згідно з п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що правові підстави для визнання договору поставки № 010111 від 01.01.2011 недійсним відсутні.

Також, позивачем належними засобами доказування не доведено порушення його прав та в чому ці порушення полягають з боку відповідача щодо укладення спірного договору, зважаючи на те, що зі сторони відповідача договір виконується та обладнання прийнято позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Техносервіс 2011» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності до уваги не приймається, оскільки суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів установив, що право позивача на захист якого він просить відповідачем не порушено, отже, приймається рішення про відмову у задоволенні позову саме з цих підстав, а не через пропуск строку позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 23.02.2016.

Суддя В.В. Сівакова