РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №910/209/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/209/16

за позовом приватного підприємства «АБ плюс»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «Димлер»;

про стягнення 9783,39 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Зуйко Р.О,, довіреність б/н від 27.09.2015р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося приватне підприємство «АБ плюс» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Димлер» (надалі - відповідач) про стягнення 9783,39 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 2060-15/Дн від 05.12.2013р. у визначений строк не розрахувався за одержаний товар, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 9783,39 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016р. порушено провадження у справі № 910/209/16 та призначено її розгляд на 04.02.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2016р. розгляд справи було відкладено на 25.02.2016р., у зв'язку з неявкою повноважних представників сторін та неподанням витребуваних судом доказів.

Присутній у судовому засіданні 25.02.2016р. представник позивача подав суду витребувані докази та підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання вдруге не з'явився, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 06.01.2016р. та ухвали від 04.02.2016р. не виконав, відзив на позов та витребувані докази не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі від 06.01.2016р. та ухвала від 04.02.2016р. були надіслані відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у позовній заяві та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в засіданні суду була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2013р. між позивачем (за договором - постачальник) та відповідачем (за договором - покупець) було укладено договір № 2060-15/Дн поставки товарів, відповідно до умов п.1.1 якого позивач зобов'язався поставити відповідачу алкогольні напої, продовольчі товари (далі - това), а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар на умовах даного договору. Найменування, асортимент, кількість, ціна товару визначаються за домовленістю сторін і вказуються у товарних накладних, що є невід'ємною частиною договору.

За умовами п.2.4 договору покупець має право повернути товар постачальнику у випадках, якщо товар знаходиться з термінами, що минають, чи не реалізується та не користується попитом, але в будь-якому випадку, з терміном не менш 1/3 від максимально можливого терміну придатності даного виду продукції.

Відповідно до п.3.6 договору, перехід ризиків випадкової загибелі товару відбувається в момент передачі товару на складі покупця і підписання товарної накладної уповноваженими представниками сторін за даним договором.

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивач за відповідними видатковими накладними, копії яких залучені до матеріалів справи, а оригінали було оглянуто в судовому засіданні, за період з 06.07.2015р. по 20.07.2015р. поставив відповідачу товар загалом на суму 11 454,80 грн.

Покупець робить оплату товару протягом 21 календарного дня з дня одержання товару шляхом перерахування коштів на банківський рахунок постачальника чи іншим способом, що не суперечить чинному законодавству України (п.4.1 договору).

Відповідач здійснив часткове повернення товару на суму 1671,41, що підтверджується наявними в матеріалах справи прибутковими накладними, проте відповідач повну вартість отриманого товару на суму 9783,39 грн. позивачу не оплатив, у зв'язку з чим останній просить стягнути з відповідача вказану заборгованість в судовому порядку.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар становить 9783,39 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів повної оплати або повернення позивачу товару на суму 9783,39 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 9783,39 грн. підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Димлер» (03142, м. Київ, вул. Доброхотова, 15, кв. 267; ) на користь приватного підприємства «АБ плюс» (84311, Донецька обл., м. Краматорськ, вул. 50 років ВЛКСМ, 2А; ) основний борг у сумі 9783 грн. 39 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 09.03.2016р.

Суддя А.І. Привалов