ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 915/2204/15

Господарський суд Миколаївської області у складі судді ВасильєвоїЛ.І. при секретарі судового засідання Матвєєвій А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві справу

За позовом: Снігурівського професійного ліцею, 57300, Миколаївська область, м. Снігурівка, вул.. Широка, 1

(адреса представника: 54005, м. Миколаїв, вул. Арх. Старова, 2/6, корп. 5, кв. 101)

до відповідача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, , АДРЕСА_1

про: визнання договору недійсним.

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №20/6-3176 від 30.12.15 року

Снігурівський професійний ліцей звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору від 01.09.2011 року.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 30.12.2015р. було прийнято позовну заяву та порушено провадження у справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив наступне.

01.09.2011р. між сторонами був укладений договір про спільну діяльність. Предметом і метою даного договору є спільне оброблення сільськогосподарської продукції на полях ліцею учнями позивача та працівниками відповідача.

Позивач вважає, що договір слід визнати недійсним, так як він укладений з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме Закону України « Про професійно-технічну освіту» та Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних закладів виробничого навчання та виробничої практики» в частині відсутності дозволу з боку обласного Управління освіти і науки на укладання договору, що є істотним порушенням і тягне за собою недійсність правочину.

За результатами судового засідання, що відбулося 02.02.2016р., суд зобов'язав позивача надати у наступне судове засідання докази відмови Управління освіти та науки України в проходженні виробничої практики учням позивача за період з 2011 року по теперішній час на підприємстві відповідача, правове обґрунтування визнання недійсності договору з посиланням на ст..203, 215 Цивільного кодексу України, докази звернення до відповідача щодо проведення виробничої практики(протокол судового засідання від 02.02.2016р. - а.с.39).

Позивач вказані вище вимоги не виконав, докази та пояснення не надав, його представник в судове засідання не з'явився. Про дату, час, місце судового розгляду справи був повідомлений в попередньому судовому засідання(а.с.40).

Суд вважає за можливе відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України розглянути справу за наявними в ній матеріалами та за відсутності представника позивача.

Відповідач у відзиві зазначив, що вимоги позивача є необґрунтованими і жодної підстави визнання договору недійсним під час укладання договору не було, а тому законних підстав для визнання договору про спільну діяльність недійсним не має. Звернув увагу суду на те, що обласне управління освіти і науки може надавати дозвіл лише на виробниче навчання та виробничу практику, а ніяк не на укладання договору про спільну діяльність.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд -

встановив:

01.09.2011 року між сторонами у справі було укладено договір про спільну діяльність.

Відповідно до п.1.1 договору предметом і метою є в процесі виробничого навчання та виробничої практики учнів на полях учбового господарства Снігурівського професійного ліцею спільно виробляти сільськогосподарську продукцію.

Згідно Розділу 2 договору відповідач зобов'язався:

- надавати робочі місця для виробничого навчання і виробничої практики учнів ліцею в процесі вирощування сільськогосподарської продукції;

-надавати сільськогосподарську техніку для обробки сільськогосподарських культур;

-забезпечувати ПММ, посівними матеріалами, добривами, отрутохімікатами та іншими матеріалами , необхідними для вирощування продукції;

-здійснювати оплату праці учнів та майстрів виробничого навчання, зайнятих у виробництві сільськогосподарської продукції, та іншу.

Позивач зобов'язався:

- надати для спільного вирощування сільськогосподарських культур 359, 44 га землі відповідно до Державного акту на землю;

-в процесі виробничого навчання та виробничої практики учні приймають участь в виробництві сільськогосподарської продукції;

- забезпечити контроль за дотриманням технології вирощування сільськогосподарських культур;

- проводити інструктажі з працівниками та учнями з охорони праці та безпеки життєдіяльності;

- забезпечити контроль за виробничим навчанням та практикою учнів та інше.

В розділі 3 договору сторони передбачили, що відповідач два рази на рік вносить 129394,40 грн.: до 01 березня та 01 жовтня (по 360,00 грн. за гектар піхотної землі).

Пунктом 3.3. договору сторони передбачили можливість внесення плати вирощеною сільськогосподарською продукцією.

Відповідно до договору про внесення змін до договору про спільну діяльність від 30.05.2014 року відповідач виплачує 630 грн. за гектар використаної землі, загальна сума за рік складає 226 447, 20 грн.

Додатковою угодою №1 від 23.12.14 року сторони пролонгували строк дії договору на п'ять років, а саме до 31.12.2019 року.

Свої доводи щодо недійсності вказаного вище правочину позивач обґрунтовує порушенням вимог ст. 215 та ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме його суперечність чинному законодавству: ст.29 Закону України «Про професійно-технічну освіту» та п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.06.1999р. №992 «Про затвердження Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики».

Суд не погоджується з доводами позивача з огляду на наступне:

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного Кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На час вчинення оспорюваного правочину відповідно до статті 29 Закону України "Про професійно-технічну освіту" підприємства, установи, організації незалежно від форм власності зобов'язані надавати учням, слухачам професійно-технічних навчальних закладів оплачувані робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання чи виробничої практики. Порядок надання робочих місць визначається Кабінетом Міністрів України.

П.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 червня 1999 р. N 992 «Про затвердження Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики»(в редакції на час вчинення оспорюваного правочину) передбачено можливість проходження виробничого навчання та виробнича практика учнів, слухачів з дозволу Міністерства освіти і науки Автономної Республіки Крим, управлінь освіти і науки обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій у навчально-виробничих майстернях, на дільницях, полігонах, будівельних об'єктах, полях, фермах, навчальних господарствах, ділянках та інших підрозділах професійно-технічних навчальних закладів (в тому числі у формі стажування на виробництві, у сфері послуг) за умови забезпечення ними виконання у повному обсязі робочих навчальних планів і програм.

Пунктом 8 вказаної вище постанови передбачено: Професійно-технічний навчальний заклад та підприємство, що надає робочі місця або навчально-виробничі ділянки, не пізніше двох тижнів до початку виробничого навчання та виробничої практики зобов'язані укласти на основі типового договору, що додається, договір про надання робочих місць або навчально-виробничих ділянок для проходження учнями, слухачами виробничого навчання та виробничої практики. У договорі зазначається кількість учнів, слухачів за професіями, спеціальностями та спеціалізаціями, терміни, умови і порядок проведення виробничого навчання та виробничої практики, забезпечення відповідних умов і безпеки праці на рівні нормативних вимог, інші взаємні зобов'язання сторін та термін дії договору.

Оспорювана угода не протирічить вказаним вище закону та постанові КМУ:

договір від 01.09.2011 року не є договором про виробниче навчання та виробничу практику в розумінні Постанови Кабінету Міністрів України від 7 червня 1999 р. N 992, а по смислу є договором про сумісну діяльність по обробці земельної ділянки, в тому числі й в процесі проходження навчання та виробничої практики учнів ліцею.

Отже, він є передумовою для укладання договору про надання робочих місць або навчально-виробничих ділянок для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики, як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 1999 р. N 992.

Як передбачено абзацом 2 пункту 2 вищезазначеної постанови, переліки підприємств, зобов'язаних надавати учням, слухачам робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики, формуються професійно-технічними навчальними закладами з урахуванням пропозицій підприємств - замовників підготовки кваліфікованих робітників, роботодавців, місцевих органів виконавчої влади і затверджуються Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями.

Вищезазначені нормативні акти свідчать, що ініціатива в складанні переліку підприємств, отримання дозволу управлінь освіти і науки обласних держадміністрацій на проходження виробничої практики та виробничого навчання, укладанні договору з цього предмету покладено на навчальний заклад.

Жодних доказів того, що управління освіти і науки обласної держадміністрації відмовило позивачу щодо включення відповідача до переліку підприємств, зобов'язаних надавати учням, слухачам робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики чи відмовило в проходженні виробничого навчання та виробничої практика учнів, слухачів ліцею на його полях, фермах, навчальних господарствах, ділянках та інших підрозділах професійно-технічних навчального закладу, чи відмови відповідача в укладанні договору (на основі типового договору) про надання робочих місць або навчально-виробничих ділянок для проходження учнями, слухачами виробничого навчання та виробничої практики позивачем не надано.

Частина 1 ст. 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Вказаною нормою обов'язок доказування покладений на сторони процесу. Доказування полягає у поданні доказів сторонами та доведенні їх переконливості суду.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами недійсність оспорюваного правочину.

Отже, в задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати згідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні позову відмовити.

2.Судові витрати покласти на позивача.

Рішення у відповідності зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Сторони, які беруть участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення повністю або частково у порядку і строки встановлені ст.93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2016р.

Суддя Л.I. Васильєва