ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Справа № 915/69/15

За позовом: Заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону 54030, м. Миколаїв, Нікольська, 18 а
в інтересах держави в особі

позивача - 1: Міністерства оборони України
03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6
позивача - 2: Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва
54056, м. Миколаїв, пр-т Миру, 62-а

до відповідача-1: Військової частини НОМЕР_1
57116, Миколаївська область, Миколаївський район,
с. Ульянівка
до відповідача-2: Селянського (фермерського) господарства Волощакевич
57063, Миколаївська область, Веселинівський район,
с. Широколанівка, вул. Леніна, 12

про визнання недійсним на майбутнє договору про спільний обробіток землі

Суддя Смородінова О.Г.

ПРЕДСТАВНИКИ:
Від прокурора: Бескровний М.О., посвідчення № 036121 від 27.10.2015 року.
Від позивача-1: Саламатін О.В., довіреність № 220/804/09 від 30.12.2015 року.
Від позивача-2: Мартинюк К.В., довіреність № 24 від 04.01.2016 року.
Від відповідача-1: Ліхолєтов В.В., довіреність № 20/226 від 25.01.2016 року.
Від відповідача-2: представник не з`явився.

Суть спору :

23.01.2015 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаїв звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Селянського (Фермерського) господарства "Волощакевич" визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 414 від 01.11.2010 р., укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Селянським (Фермерським) господарством "Волощакевич".

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 року у задоволенні позову було відмовлено з мотивів його недоведеності.
Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року рішення господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 року по справі № 915/69/15 залишено без змін.
Постановою Вищого господарського суду України від 29.10.2015 року рішення господарського суду Миколаївської області від 09.04.2015 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 08.07.2015 року у справі № 915/69/15 скасовано, справу № 915/69/15 передано на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.
На підставі розпорядження керівника апарату господарського суду Миколаївської області від 19.11.2015 року № 321 автоматизованою системою документообігу суду суддею для розгляду справи № 915/69/15 визначено суддю Бездолю Д.О.
Згідно розпорядження керівника апарату господарського суду Миколаївської області № 31 від 01.02.2016 року «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи № 915/69/15» справу № 915/69/15 призначено на повторний автоматичний розподіл справ та розподілено на суддю Смородінову О.Г.
Підставою призначення повторного автоматичного розподілу справи №915/69/15 стало звільнення головуючого судді Бездолі Д.О. у зв`язку з переведенням до іншого суду.
Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 02.02.2016 року справу № 915/69/15 прийнято до провадження суддею Смородіновою О.Г.

Прокурор, представник позивача-1 (Міністерство оборони України) та представник позивача -2 (КЕВ м. Миколаїв) позовні вимоги в судовому засіданні підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві та письмових поясненнях, просять суд позов задовольнити. Позовні вимоги обґрунтовують наступним:
- згідно з Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою 1989 року № 062777 спірна земельна ділянка за цільовим призначенням віднесена до земель оборони і є полігоном та перебуває на обліку в Квартирно-експлуатаційному відділі міста Миколаєва правонаступником якого є Квартирно-експлуатаційного відділу міста Миколаєва, а тому Військова частина НОМЕР_1 незаконно розпорядилася спірною земельною ділянкою, передавши її за оспорюваним договором, оскільки не була наділена такими повноваженнями;
- спірна земельна ділянка була передана для використання у сільськогосподарських цілях. Водночас пунктом 2.5 Положення про полігони Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України №187 від 03.05.08, заборонено використання земельних ділянок полігонів не за призначенням та передачу їх у користування іншим землекористувачам. Використання земельної ділянки у вказаних цілях перешкоджає виконанню першочергових завдань держави щодо проведення заходів оперативної і бойової підготовки військ.
Отже, позивачі вважають, що спірний договір укладений з порушенням встановленого законом порядку, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому повинен бути визнаний недійсним на підставі приписів статей 20, 77, 115 Земельного кодексу України, статей 203, 215, 227 Цивільного кодексу України, статті 4 Закону України "Про використання земель оборони".

Представник відповідача-1 (Військова частина НОМЕР_1 ) проти позову заперечує з підстав, зазначених у відзиві на позов, письмових поясненнях (вх. № 23076/15 від 14.12.2015 року) та просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування заперечень відповідач:
по-перше, не погоджується з прокуратурою стосовно того, що землекористувачем є КЕВ м. Миколаїв, оскільки як вбачається з Державного акту на право постійного користування землею № 062777 від 1989 року земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру (на сьогодні це Військова частина НОМЕР_1 ), тобто Військова частина також є повноправним землекористувачем (п. 5 ст.20, ч. 4 ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони»);
по-друге, в позові не зазначено, які саме права КЕВ м. Миколаїв та Міністерства оборони України порушено відповідачами;
по-третє, оспорюваний договір було погоджено та скріплено гербовою печаткою КЕВ м. Миколаїв, що свідчить про визнання позивачем права користування відповідача Військової частини НОМЕР_1 спірною земельною ділянкою також при укладенні оспорюваного договору Військова частина НОМЕР_1 отримала погодження Миколаївської районної державної адміністрації;
Крім того, відповідач стверджує, що безпідставним є посилання прокуратури на використання спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням, оскільки п. 38 наказу Міністра оборони України № 483 від 22.12.1997 року прямо передбачає право надання у тимчасове використання для посіву сільськогосподарських культур земельних ділянок полігонів, які не використовуються.

Відповідач-2 (Селянське (Фермерське) господарство "Волощакевич"), подав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому просив суд в позові відмовити з підстав, зазначених відповідачем-1 (Військовою частиною НОМЕР_1 ).
Відповідач -2 (Селянське (Фермерське) господарство "Волощакевич") свого представника в жодне судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать відмітки канцелярії на зворотніх сторонах судових ухвал та повідомлення про вручення поштових відправлень, які наявні в матеріалах справи.
Керуючись п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, суд дійшов висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутності повноважного представника відповідача - Селянського (фермерського) господарства Волощакевич.

25.02.2016 року за результатами розгляду справи суд, на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголосив вступну та резолютивну частини рішення.
Ознайомившись з матеріалами справи, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши докази у їх сукупності, господарський суд -

встановив:
Відповідно до Державного акту на право користування землею від 1989 року за Б №062777 Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки надано в безстрокове та безоплатне користування 29 319, 3 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру.
Відповідно до Довідки № 303/22/7/137 від 23.03.2015 року Південно-східного територіального Квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України Квартирно-експлуатаційна частина Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української соціалістичної республіки була прийнята до складу частин, які безпосередньо підпорядковані Головному квартирно-експлуатаційному управлінню Збройних Сил України (на даний час - Південно-східне територіальне квартирно-експлуатаційне управління).
Згідно з Директивою Міністра оборони України від 30.06.2005 року № Д-322/1/014 Миколаївську квартирно-експлуатаційну частину району (м. Миколаїв) переформовано у Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаїв.
Відповідно до Довідки Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 327 від 24.03.2015 року Військова частина НОМЕР_1 є правонаступником Широколанівського учбового центру.
Згідно Свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) № 547 від 29.09.2010 року, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України, дозволеними видами господарської діяльності є: вирощування зернових та технічних культур; рибальство, надання послуг у риболовстві; діяльність автомобільного вантажного транспорту.
Відповідно до Інформації Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області № 697/751-МР/701 від 12.02.2015 року станом на 01.01.2015 року за Військовою частиною НОМЕР_1 значиться земельна ділянка в постійному користуванні загальною площею 27986, 3 га, в тому числі ріллі 7190 га, пасовищ 1740 га, лісів та лісовкритих площ 5 га, забудованих земель 19033 га (землі громадського призначення), води 18, 3 га, в межах території Ульянівської сільської ради (за межами населеного пункту).

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2010 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (сторона - 1) та СФГ «Волощакевич» (сторона - 2) було укладено договір № 414 про спільний обробіток землі, предметом якого є спільна діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Військовій частині НОМЕР_1 у безстрокове користування, та можливостей СФГ «Волощакевич» спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.
Договір підписано та скріплено печатками сторін, а також погоджено та скріплено гербовою печаткою КЕВ м. Миколаїв.
Відповідно до п. 1.2 договору сторони домовилися, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:
- Військова частина НОМЕР_1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження шкідливих для навколишнього середовища, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці.
- СФГ «Волощакевич» бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена договором.
За умовами п. 3.1 договору Військова частина НОМЕР_1 зобов`язалась залучити до спільної обробки, що буде проводитись разом з СФГ «Волощакевич» земельні ділянки, що надані Військовій частині НОМЕР_1 в безстрокове користування згідно з Державним актом від 1989 року за Б № 062777 площею 3 127 га, терміном на 7 сільськогосподарських років, тобто до 31.12.2017 року.
За приписами п. 4.1 договору СФГ «Волощакевич» зобов`язалось приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок.
Відповідно до п. 6.1 договору внесок Військової частини НОМЕР_1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 3 127 га згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 528 463 грн.
Пунктом 6.2 договору передбачено внесок СФГ «Волощакевич» - грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.
Відповідно до п. 7.1 договору грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.
Згідно з п. 8.1 договору прибуток, що отримується сторонами від спільного обробітку землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Військова частина НОМЕР_1 у будь-якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеному у ст. 6 цього Договору.
Відповідно до п. 12.1 цей договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту укладення.

В подальшому 10.04.2012 року, 15.11.2012 року, 12.02.2013 року, 06.01.2014 року між Військовою частиною НОМЕР_1 та СФГ «Волощакевич» укладались додаткові угоди до договору, якими, зокрема, вносились зміни щодо площі земельної ділянки, порядку розподілу прибутку.
До договору та додаткових угод сторони правочину складали Акти обміру земельної ділянки та Викопіровку з карти плану пропозиції виділення земельних ділянок до договору № 414 від 01.11.2010 року.
Листом № 465-02-04 від 06.04.2010 року Миколаївська районна державна адміністрація Миколаївської області за результатами клопотання від 12.03.2010 року № 222 щодо погодження договорів спільної діяльності, керуючись ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» погодила Військовій частині НОМЕР_1 надання дозволу СФГ «Волощакевич» вирощувати сільськогосподарські культури на земля, наданих їй у постійне користування.

Предметом спору у даній справі виступає немайнова вимога про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі. Підставою позову зазначено обставини щодо відсутності у Військової частини НОМЕР_1 права на укладення договору, оскільки він не є землекористувачем, а також використання відповідачем спірної земельної ділянки не за цільовим призначенням.
Дослідивши надані сторонами докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 43 ГПУ України, проаналізувавши норми чинного законодавства, які регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку про доведеність заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.
Згідно зі ст. 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України (в редакції від 30.10.2010 року) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ст. 77 ЗК України (в редакції від 30.10.2010 року) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони можуть перебувати у державній та комунальній власності.
Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування.
Порядок використання земель оборони встановлюється законом.
Відповідно до ч.5 ст. 20 ЗК України (в редакції від 30.10.2010 року) види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.
Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 14.01.2009 року) землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).
Відповідно до ч. 1-4 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 14.01.2009 року) військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.
Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.
Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.
Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» (в редакції від 14.01.2009 року) військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях , наданих їм у постійне користування.
Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом.
Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.
Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.
Таким чином, ч. 2 ст. 2 Закону України "Про використання земель оборони" містить вказівку на існування особливостей надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти, які мають визначатися КМУ. На день укладення оспорюваного договору, як і на день розгляду справи КМУ таких особливостей не визначив. Натомість, діє наказ Міністра оборони України від 22.12.97 року № 483 "Про затвердження "Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями" і "Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України" (далі Положення).
Відповідно до п. 1 Положення землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.
Відповідно до п.17-19 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право.
Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості ) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється.
Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.
Відповідно до п. 23 Положення відповідальність за цільове використання земель, наданих для потреб Збройних Сил України, покладається на безосереднього землекористувача і органи квартирно-експлуатаційної служби та інженерне управління Військово-Морських Сил України.
Відповідно до п. 25 Положення облік усіх земель, наданих для потреб Міністерства оборони України, здійснюється згідно з Керівництвом по облікуземель (земельних ділянок) в квартирно-експлуатаційній службі Збройних Сил України.
Відповідно до п. 28 Положення відомчий контроль за використанням і охороною земель, наданих в користування Збройним Силам України, здійснюють Головне управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України, Головне квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України, інженерне управління Військово-Морських Сил України, квартирно-експлуатаційні управління військових округів, квартирно-експлуатаційний відділ Північного оперативно-територіального командування, квартирно-експлуатаційні частини, районів, відділення морської інженерної служби.
Відповідно до п. 32 Положення після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативного територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.
Відповідно до п. 36 Положення військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок.
Відповідно до п. 38 Положення ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.
Відповідно до п. 4.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448, зареєстрованого Міністерстві юстиції України 13.03.2013 року за № 1590/24122, військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони".
Під правом постійного користування земельною ділянкою розуміють право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ст. 92 ЗК України).
Землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором, мають право, окрім іншого, самостійно господарювати на землі; право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію (стаття 95 цього ж Кодексу).
Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України (в редакції від 05.12.2013 року) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Фонди і територія військового містечка, а також земельні ділянки передаються військовим частинам на утримання і експлуатацію через квартирно-експлуатаційні органи за Актом приймання (передачі) для утримання та експлуатації будівель, споруд і території військового містечка (додаток 2).
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» господарська діяльність у Збройних Силах України - це специфічна діяльність військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України (далі - військові частини), пов`язана із забезпеченням їх повсякденної життєдіяльності і яка передбачає ведення підсобного господарства, виробництво продукції, виконання робіт і надання послуг, передачу в оренду рухомого та нерухомого військового майна (за винятком озброєння, боєприпасів, бойової та спеціальної техніки) в межах і порядку, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1ст. 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» суб`єктами господарської діяльності у Збройних Силах України є військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил України, які утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, ведуть відокремлене господарство, мають кошторис надходжень та видатків, рахунки в установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України своїм найменуванням.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частина 1 ст. 15 ЦК України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Наданий позивачем документ (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою), в силу наведених вище приписів законодавства є належним та допустимим доказом в підтвердження права постійного користування позивача спірною земельною ділянкою; жодних доводів та доказів у спростування його чинності чи неналежної реєстрації відповідачі не надали. В свою чергу відповідачі також не надали належних доказів, що підтверджували б права Військової частини НОМЕР_1 як постійного землекористувача спірної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач -1 (Військова частина НОМЕР_1 ) не мала повноважень на укладення оспорюваного правочину, оскільки розпорядилась земельною ділянкою, яка належить позивачу КЕВ м. Миколаїв на праві постійного користування на підставі Державного акту на право постійного користування. Суду не надано будь-яких доказів передачі відповідачу - 1 повноважень від КЕВ м. Миколаїв на укладення оспорюваного правочину. Крім того, в порушення приписів ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони» на момент укладення оспорюваного правочину військовою частиною не було отримано погодження органу місцевого самоврядування або місцевого органу виконавчої влади.
Враховуючи вищевикладене, спірний договір про спільний обробіток землі від 01.11.2010 № 414, суперечить чинному на момент його укладення законодавству та укладений військовою частиною в порушення вимог пункту 3 частини 5 статті 20, частини 2 статті 65, частини 4 статті 77 Земельного кодексу України, статей 9, 14 Закону України Про Збройні сили України, частини першої статті 4 Закону України Про використання земель оборони. За таких обставин, позовна вимога про визнання недійсним договору про спільний обробіток землі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 49 ГПК України, суд дійшов висновку про необхідність стягнення судового збору в розмірі 1218 грн. за розгляд вимоги немайнового характеру в доход Державного бюджету України з відповідачів порівну по 609 грн.
Таким чином, керуючись ст. ст. 29, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі № 414 від 01.11.2010 року укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Селянським (Фермерським) господарством "Волощакевич".
3. Стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 (57116, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Ульянівка, код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв /22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ) 609 грн. судового збору.
4. Стягнути Селянського (фермерського) господарства Волощакевич (57063, Миколаївська область, Веселинівський район, с. Широколанівка, вул. Леніна, 12, ) в доход Державного бюджету України (ГУ ДКСУ у Миколаївській області, МФО банку 826013, р/р 3002, , одержувач УК у м. Миколаїв /м. Миколаїв / 22030001, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу судовий збір за позовом (П.І.Б. чи назва установи, організації позивача), Господарський суд Миколаївської області, ) 609 грн. судового збору.
Накази видати державній податковій інспекції після набрання рішенням законної сили.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Повне рішення складено 01 березня 2016 року.

Суддя О.Г. Смородінова