ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р.Справа № 922/23/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія» Нафтогаз України», м. Київ
до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації, смт. Хорошеве
простягнення коштів
за участю предстанвиків сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 14-182 від 15.07.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 32/17 від 12.01.2016 року).

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія» Нафтогаз України» (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Комунального підприємства теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 80 002, 64 грн. з яких: 76 611, 05 грн. - суму на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, 3 391, 59 грн. - 3 % річних та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасними розрахунку відповідача за договором № 14/2527/11 купівлі-продажу природного газу від 30.09.2011, у зв'язку із чим відповідачу, на підставі частині 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нараховані інфляційні втрати за зобов'язання грудня 2011 року за період з листопада 2014 року по грудень 2014 року на суму боргу та три проценти річних за період з 29.11.2014 року по 30.12.2014 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 5.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 2.02.2016 року.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 2.02.2016 року на 22.02.2016 року.

15.02.2016 року представник відповідача через канцелярію суду надав уточнений відзив № 4791 у якому зазначає, що рішенням господарського суду Харківської області від 18.12.2012 року у справі № 5023/5223/12 було стягнуто з Комунального підприємства теплових мереж суму основного боргу в розмірі 1 431 613,11 грн., яка повністю була сплачена підприємством платіжним дорученням від 15.02.2013 року № 520, платіжним дорученням від 18.02.2013 року № 270, платіжним дорученням від 29.12.2014 року № 19. Як зазначає відповідач останній платіж в сумі 1 289 510,11 грн. на суму заборгованості якої позивачем було нараховано інфляційні втрати та 3% річних, було здійснено вже 29.12.2014 року відповідно до платіжного доручення № 19 на підставі договору від 26.12.2014 року № 1631/30 про організацію взаєморозрахунків відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік. Відповідний договір був укладений між сторонами у справі, Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області, Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації та Департаментом житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації. Відповідно до пункту 1 договору предметом якого є організація проведення взаєморозрахунків відповідно пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету.

Відповідно до пункту 7 договору Комунальне підприємство теплових мереж перераховує на рахунок позивача кошти у сумі 1 289 510, 11 грн. для погашення заборгованості за спожитий природний газ за договором від 30.09.2011 року №14/2527/11 .

Відповідно до пункту 2 статті 10 договору сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору від 30.09.2011 року №14/2527/11 на купівлю-продаж природного газу.

Відповідно до пункту 15 договору сторони засвідчують, що після виконаний договору вони не мають одна до одної претензій стосовно предмету договору. Тобто, на думку відповідача уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору від 30.09.2011 року № 14/2527/11. Тому у позивача відсутні підстави для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання. У зв'язку із чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

22.02.2016 року позивач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 5964 про долучення копії довіреності на представника до матеріалів справи.

Присутній у судовому засіданні 22.02.2016 року відповідача, проти позову заперечував в повному обсязі, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з підстав, викладених у відзиві на позову заяву та наданих уточнень на відзив.

Присутній у судовому засіданні 22.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі із підстав викладених у позовній заяві, позовні вимоги вважає обґрунтованими, законними та такими що підлягають до задоволення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.02.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

30 вересня 2011 року між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі-позивач, продавець) та Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (далі-відповідач, покупець) укладений договір № 14/2527/11 на купівлю - продаж природного газу (надалі - договір) (т. 1, а.с. 10-14).

Згідно пункту 11.1. договору, цей договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації газу з 1.10.2011 року по 31.12.2012 року, а в частині проведення розрахунків за газ та послуг з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

Пунктом 1 додаткової угоди № 3 від 31.07.2012 року до договору на купівлю-продаж природного газу № 14/2527/11 від 30.09.2011 року сторони узгодили вважати договір № 14/2527/11 від 30.09.2011 року таким, що припинив дію в частині передачі природного газу з 1.01.2012 року (т. 1, а.с. 17).

Відповідно до розділу 1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у IV кварталі 2011 року та у 2012 році імпортований природний газ (надалі - газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 2.1. договору, продавець передає покупцеві з 01 жовтня 2011 року по 31 грудня 2012 року газ в обсязі до 13 339,00 тис. куб.м., у тому числі по місяцях кварталів.

Згідно пункту 3.1. договору, продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

На виконання умов договору позивач поставив з жовтня 2011 року по грудень 2011 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 8 361 259,01 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме:

- від 31.10.2011 року на суму 65 571,91 грн.;

- від 31.10.2011 року на суму 62 816, 92 грн.;

- від 31.10.2011 року на суму 1 357 523, 21 грн.;

- від 30.11.2011 року на суму 153 208, 92 грн.;

- від 30.11.20111 року на суму 3 303 009,99 грн.;

- від 21.12.2011 року на суму 187 722, 57 грн. (т. 1, а.с. 19-25).

Пунктом 6.1. договору встановлено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як зазначає позивач, відповідачем, всупереч умовам договору № 14/2527/11 на купівлю - продаж природного газу, не вчасно проводились розрахунки за поставлений природний газ, внаслідок чого позивачем на суму заборгованості згідно наданого розрахунку нараховані відповідачу 76 611, 05 грн. - суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення за період з 29.11.2014 року по 30.12.2014 року та 3 391, 59 грн. - 3 % річних за період з листопада 2014 року по грудень 2014 року що і стало підставою для звернення із позовом до суду. (т. 1, а.с. 26).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки другій стороні - покупцеві, товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму. Договір укладається на розсуд сторін.

В силу приписів статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вказані норми кореспондуються з положеннями частин 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина 2 статті 193 Господарського кодексу України).

Порушенням зобовязання, згідно статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 26.12.2014 року між Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області (далі - сторона перша), Департаментом фінансів Харківської обласної державної адміністрації (далі - сторона друга ), Департаментом житлово-комунального господарства та розвитку інфраструктури Харківської обласної державної адміністрації (далі-сторона третя), Комунальним підприємством теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації (далі-сторона четверта) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) було укладено договір №1631/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік") (т. 1. а.с. 40-41).

Згідно пункту 1 договору, предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості в різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку із невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 року №30.

Відповідно до пункту 7 договору, Комунальне підприємство теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації перераховує на рахунок Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" кошти у сумі 5 071 043, 00 грн., для погашення заборгованості за спожитий газ у тому числі:

- за 2011 рік згідно з договором від 30.09.2011 року № 14/2527/11 - 1 289 510,11 грн., у тому числі податок на додану вартість 20 % в частині вартості транспортування природного газу (т. 1, а.с. 40).

Умовами пункту 10 договору про організацію взаєморозрахунків сторони узгодили не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору на купівлю-продаж природного газу №14/2527/11 від 30.09.2011 року.

Згідно пункту 15 договору про організацію взаєморозрахунків сторони погодили, що після виконання договору вони не мають одна до одної претензій стосовно предмету договору.

Відповідач в наданих заперечення на позовну заяву вказував на той факт, що розрахунки з позивачем за заявлений позивачем у позові період по договору № 14/2527/11 від 30.09.2011 року на купівлю-продаж природного газу, на яку було позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні витрати були проведені на підставі договору про організацію взаєморозрахунків № 1631/30 від 26.12.2014 року на суму 1 289 510,11 грн. у відповідності до платіжного доручення № 19 від 29.12.2014 року, проведеного банком 30.12.2014 року. Тобто розрахунок за поставлений природній газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат та 3 відсотків річних (т. 1, а.с. 42) .

Як встановлено судом, сторони уклавши договір № 1631/30 від 26.12.2014 року про організацію взаєморозрахунків, тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору №14/2527/11 від 30.09.2011 року на купівлю-продаж природного газу, що у свою чергу потягло відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України.

Отже, для застосування санкцій передбачених пунктом 9.2. договору № 14/2527/11 від 30.09.2011 року на купівлю-продаж природного газу та наслідків порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплату було здійснено поза межами порядку і строків, визначених вище вказаними договорами про організацію взаєморозрахунків і відповідно до змісту якого сторони засвідчили, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодних претензій стосовно предмету договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України у справах № 5011-1/11043-2012-42/528-2012 від 9.09.2014 року, №5011-35/1272-2012-42/527-2012 року, № 5011-35/1533-2012-19/522-2012 та постанові Вищого господарського суду України від 26.03.2015 року у справі № 924/1808/14.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на встановлені обставини, щодо проведення остаточного розрахунку за договором № 14/2527/11 від 30.09.2011 року на купівлю-продаж природного газу у порядку та строки, передбачені у договорі № 1631/30 від 26.12.2014 року про організацію взаєморозрахунків, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. Тобто, розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_3