РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/32502/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна» про скасування державної реєстрації права власності, за участю представників позивача - Гончаренка Є.В., довіреність №48/15 від 03.12.2015 року, відповідача - Швець М.П., довіреність №б/н від 12.01.2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, виключення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Авіва Україна», реєстраційний номер НОМЕР_1, а саме нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.12.2015 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01.02.2016 року.

01.02.2016 року відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити в позові.

01.02.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 08.02.2016 року.

08.02.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 22.02.2016 року.

09.02.2016 року позивачем через канцелярію суду надано клопотання про залучення до участі в справі в якості відповідача-2 Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

В судовому засіданні 22.02.2016 року розглянуто вищевказане клопотання позивача, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на наступне.

Пунктом 1 Положення про Державну реєстраційну службу України встановлено, що державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, та входить до системи органів виконавчої влади.

Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві є структурним підрозділом Головного управління юстиції у місті Києві, що забезпечує реалізацію повноважень Укрдержреєстру.

Згідно зі ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Тобто, позов до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування державної реєстрації права власності непідвідомчий господарському суду, оскільки вказаний орган у правовідносинах щодо вчинення оспорюваних дій є суб'єктом владних повноважень - органом державної влади при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, а спори, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень управлінських функцій не є підвідомчими господарським судам.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 25.09.2014 року №910/19435/13.

22.02.2016 року позивачем в судовому засіданні надано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення пов'язаних справ, які перебувають на розгляді в Голосіївському районному суду міста Києва №752/13914/15-ц за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_3, 3-тя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним попереднього договору від 28.12.2012 року та №752/20124/15-ц за позовом ПАТ «Старокиївський банк» до ОСОБА_3, 3-тя особа: ОСОБА_4 про визнання недійсним іпотечного договору від 28.12.2012 року зареєстрованого за №4480.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі у разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, про що виносить ухвалу.

У п. 3.16 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 3 і 4 ст. 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Враховуючи викладене, вирішення спору у справах, які перебувають на розгляді в Голосіївському районному суду міста Києва №752/13914/15-ц та №752/20124/15-ц не є перешкодою для встановлення всіх істотних обставин у даній справі у відповідності з вимогами ст. 43 ГПК України.

В той же час необґрунтоване зупинення провадження у справі порушує право сторін на розгляд справи упродовж розумного строку. За таких обставин, в задоволенні вищевказаного клопотання позивача про зупинення провадження у справі судом відмовлено за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення №003991 виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 13 липня 2009 року нерухоме майно, а саме нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 належали позивачу на праві власності.

28.12.2012 року між ОСОБА_3, як продавцем та гр. Ізраїлю ОСОБА_4 як покупцем було укладено попередній договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 28.12.2012 року за реєстровим №4479, за умовами якого сторони зобов'язалися в подальшому укласти договір купівлі-продажу, за яким продавець продає покупцю нерухоме майно, зокрема нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання вищевказаного попереднього договору між Публічним акціонерним товариством "Старокиївський банк" (іпотекодавець) та гр. Ізраїлю ОСОБА_4 (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір від 28.12.2012 року зареєстрованого за №4480, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення повного виконання зобов'язання гр. ОСОБА_3 (боржник) перед іпотеко держателем, що випливає з укладеного між ними попереднього договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 28.12.2012 року за реєстровим №4479 (основне зобов'язання) передає в іпотеку, а іпотеко держатель приймає в іпотеку на умовах, визначених у цьому договорі, нерухоме майно, зокрема, нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

У подальшому до вищевказаного договору іпотеки тричі вносились зміни.

Відповідно до договору про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. 07.04.2014 року за реєстровим №813 сторонами виведено з-під іпотеки ряд приміщень, зокрема, нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (п.3 договору про внесення змін та доповнень).

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно об'єкт нерухомого майна - нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 станом на 28.08.2015 року зареєстровані на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна».

Спір у справі виник оскільки, позивач вважає, що спірне нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 вибуло з власності позивача за відсутності його волевиявлення та внаслідок зловживання правами іпотекодержателя, у зв'язку з чим просив скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ТОВ «Авіва Україна», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Однак, звертаючись до суду з позовом та визначаючи відповідачем у справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна», позивачем не враховано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна» не приймало оспорюване рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежилі приміщення з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ. А) загальною площею 304 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи зазначене, Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна» не порушене право та охоронюваний законом інтерес позивача, а останнім не наведено правових обґрунтувань щодо можливості відновлення його порушеного права саме Товариством з обмеженою відповідальністю «Авіва Україна» шляхом реалізації обраного позивачем способу захисту.

Частиною 1 статті 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Главою 29 Цивільного кодексу України визначені способи захисту права власності, зокрема статтею 386 (звернення до суду з позовом про заборону вчинення дій, що порушують право власності) та статтею 387 (витребування майна з чужого незаконного володіння).

Разом з тим, ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на наведені вище законодавчі положення, вимога про скасування державної реєстрації права власності, що заявлена позивачем до відповідача, як до особи яка, на думку позивача, порушує його право власності, не є належним способом захисту цивільного права (ст. 15 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 25.09.2014 року №910/19435/13.

Таким чином, позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні, і тому у позові слід відмовити.

Судові витрати відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 29.02.2015 року.

Суддя С.О. Чебикіна