ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа № 914/3781/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Гриців В.М. Хабіб М.І.

при секретарі судового засідання Лялька Н.Р.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1 в режимі відеоконференції представник (довіреність в матеріалах справи);

відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Ютранс б/н від 26.01.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 (суддя Мазовіта А.Б.)

у справі № 914/3781/15

за позовом: приватного акціонерного товариства ДХЛ Інтернешнл Україна, м. Київ

відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Ютранс, м. Львів

про стягнення 54 600, 00 грн.

Приватне акціонерне товариство ДХЛ Інтернешнл Україна звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю Ютранс» про стягнення 54 600, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем договору перевезення (автомобільних перевезень вантажів) № 2004-Т від 20.04.2012, укладеного позивачем з відповідачем.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 у справі № 914/3781/15 позовні вимоги задоволено.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 54 600, 00 грн та 2 398, 47 грн судових витрат, з яких 1 218, 00 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1 180, 47 грн витрат, повязаних з явкою в судове засідання представника позивача.

Місцевий господарський суд виходив, зокрема з того, що перевезення вантажу відповідно до узгодженої сторонами заявки на перевезення вантажу №IEV-EF-0006465 від 25.06.2015 та договору перевезення №2004-Т від 12.04.2012 не відбулося, оскільки вантаж було повернуто вантажовідправникові. Підставою повернення товару вантажовідправникові слугувало недотримання перевізником температурного режиму транспортування вантажу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ТОВ Ютранс звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, мотивуючи свої доводи порушенням місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права.

Зокрема, з посиланням на п. 2.1.8 договору та ст. 22 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів зазначає, що експедитором в процесі здійснення перевезення була надана вказівка перевізнику доставити товар до філії «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика», відтак, доставка вантажу до іншого одержувача, ніж зазначено в заявці на перевезення і товарно-транспортній накладній є виконанням відповідачем вказівок позивача, а не порушення умов договору.

Вказує, що питання дотримання температурного режиму виходить за межі позову, а його порушення не є підставою, якою може обґрунтовуватись те, що послуга з перевезення не надавалась.

Звертає увагу, що факт виконання зобовязання підтверджується відміткою в товарно-транспортній накладній міжнародного зразка CMR№ 052386 з відміткою вантажоодержувача про отримання товару, актом прийому-передачі товару № 1 від 10 липня 2015 року, а також відсутністю претензій щодо якості і кількості доставленого вантажу до відповідача.

29 лютого 2016 року позивач, скориставшись правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав про відсутність підстав для звільнення перевізника від відповідальності за недотримання температурного режиму при здійсненні перевезень, вказував про законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, відтак просив залишити рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представники сторін підтримали власні доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 у справі № 914/3781/15 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 квітня 2012 року приватним акціонерним товариством ДХЛ Інтернешнл Україна (експедитор) та товариством з обмеженою відповідальністю Ютранс (перевізник) укладено договір перевезення (автомобільних перевезень вантажів) №2004-Т, відповідно до п. 1.1. якого, даний договір регулює порядок взаємовідносин сторін при виконанні перевізником доручень експедитора з виконання автомобільних перевезень вантажів у міжнародному та (або) регіональному сполученні (під регіоном у рамках даного договору приймається територія України).

Згідно з п. 1.2. договору сторони домовилися, що у разі, якщо експедитор укладе договір з замовником про організацію перевезення вантажу і прийме рішення про залучення перевізника для виконання перевезення вантажу, сторони будуть заключати між собою договори у формі заявок, які є невідємною частиною даного договору.

Експедитор, діючи від свого імені та за плату і за рахунок замовника, залучає перевізника для перевезення вантажу, а перевізник зобовязується доставити вантаж до місця призначення і видати його вантажоодержувачеві (вповноважені особі вантажоодержувача) у відповідності до заявки експедитора, а експедитор зобовязується оплатити встановлену плату за здійснене у відповідності до заявки перевезення (п. 1.3 договору).

25 червня 2015 року сторонами було укладено заявку на перевезення вантажу автомобільним транспортом №IEV-EF-0006465.

Відповідно до умов вказаної заявки відповідач зобовязався виконати перевезення вантажу (заморожена курятина) за маршрутом: м. Ладижин, Вінницька обл. (завантаження) м. Гайсин (замитнення) ОСОБА_3, Італія (розвантаження).

Дата подачі автомобіля під завантаження 26.06.2015, термін доставки 30.06.2015, вантажоодержувач WWS Trading OU.

Додатковими умовами перевезення також встановлено температурний режим -18 градусів Цельсія. Даний режим також вказаний у CMR №052386, яка була оформлена на це перевезення.

Вартість послуг становить 2 300 євро, розрахунки проводяться по наданню оригіналів документів (рахунок, акт виконаних робіт 2 екземпляра, податкова накладна, CMR з печаткою перевізника, реєстраційні документи).

Надалі, відповідач виставив позивачу рахунок №СФ-0000092 від 25.06.2015, а позивач здійснив оплату за перевезення в розмірі 54 600, 00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №2975 від 26.06.2015.

Однак, як вбачається з CMR №052386 вантаж у термін, зазначений в заявці, а саме - 30.06.2015 до пункту розвантаження ОСОБА_3, Італія, не був доставлений, вантажоодержувачу - WWS Trading OU не був виданий, а лише 10.07.2015 вказаний вантаж було доставлено та видано Філії Переробний комплекс ТзОВ Вінницька птахофабрика, м. Ладижин.

У звязку з тим, що вантаж не було доставлено вантажоодержувачу, позивач 06.10.2015 звернувся до відповідача з листом про повернення суми попередньої оплати у розмірі 54 600, 00 грн. Відповіді на лист матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 4 ГПК України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

Пунктом 1.3 договору сторони передбачили, що при організації міжнародного перевезення вантажів автомобільним транспортом, такі перевезення виконуються у відповідності до умов Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Конвенція CMR), митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП, Європейської угоди про режим праці і відпочинку водіїв, а також законодавчими і нормативними актами України. У випадку незастосування Конвенції CMR сторони керуються положеннями даного договору і законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобовязується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобовязується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 5 ст. 626 ЦК України договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Частиною 3 ст. 909 ЦК України передбачено, що укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Статтею 313 ГК України передбачено, що перевізник зобовязаний доставити вантаж до пункту призначення у строк, передбачений транспортними кодексами, статутами чи правилами. Якщо строк доставки вантажів у зазначеному порядку не встановлено, сторони мають право встановити цей строк у договорі.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Як зазначалося вище, відповідач згідно узгоджених умов перевезення зобовязувався виконати перевезення вантажу (заморожена курятина) з температурним режимом мінус 18 градусів Цельсія за маршрутом: м. Ладижин, Вінницька обл. ОСОБА_3, Італія, та видати вантаж 30.06.2015 вантажоодержувачу WWS Trading OU.

Під час перетину угорського прикордонного, митного переходу, вантаж було досліджено Головним відділом з безпеки харчових та сільськогосподарських продуктів при ОСОБА_4 Сабольч-Сотмар-Берег (Угорщина).

За результатами вказаного дослідження, внаслідок недотримання температурного режиму, вказаного у супровідних документах та упакуванні (-18 градусів Цельсія), недодержання п. 2 ст. 6 Указу 543/2008ЕК Комітету (про виконавчі правила ОСОБА_5 1234/2007/ЕК відносно маркетингових стандартів курячих товарів) за результатами замірів температура становила -4,9, -4,6, -5,5 і -6,7 градусів Цельсія при необхідних -12 градусах Цельсія з можливим коливаннями до 3 градусів, в митному оформленні вантажу було відмовлено. У звязку з цим, було винесено рішення про вивезення вантажу з території митного посту не пізніше 30 червня 2015 року.

Вказане рішення у встановленому порядку не оскаржене.

10 липня 2015 року вантаж було доставлено та видано Філії Переробний комплекс ТзОВ Вінницька птахофабрика, м. Ладижин (місце завантаження).

Відтак, вантаж до пункту розвантаження (ОСОБА_3, Італія), який вказано у заявці в узгоджений сторонами строк перевізником не було доставлено, належному вантажоодержувачу (WWS Trading OU) вантаж не видано.

Статтею 313 ГК України передбачено, що перевізник звільняється від відповідальності за прострочення в доставці вантажу, якщо прострочення сталося не з його вини.

Як встановлено компетентним органом під час митного оформлення в пункті пропуску через митний кордон, вантаж не відповідав температурним умовам зберігання, у звязку з чим вантаж було повернуто вантажовідправнику.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписаної в Женеві 19.05.1956р., до якої Україна приєдналась 01.08.2006, якщо з будь-яких причин виконання договору на встановлених вантажною накладною умовах є чи стає неможливим до прибуття вантажу до передбаченого для його доставки місця, перевізник запитує інструкції в особи, яка має право розпоряджатися вантажем.

Згідно ч. 2, 3 ст. 17 Конвенції перевізник звільняється від відповідальності, якщо затримка його доставки сталися внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача, не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника, внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, проте перевізник не звільняється від відповідальності з причин несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причин дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої.

Відповідно до п. 4 ст. 18 Конвенції якщо перевезення виконується транспортними засобами, спеціально обладнаними так, щоб вантаж не підпадав під вплив тепла, холоду, змін температури чи вологості повітря, перевізник не може посилатися на підпункт d) пункту 4 статті 17, якщо тільки він не доведе, що всі заходи стосовно вибору, обслуговування і використання вищезгаданого обладнання, яких він був зобовязаний вжити з урахуванням обставин, були ним вжиті, і що він дотримувався будь-яких наданих йому спеціальних інструкцій.

Згідно з п.1 ст. 18 Конвенції тягар доказу того, що втрата вантажу, його ушкодження чи затримка доставки викладені обставинами, зазначеними в п. 2 ст. 17, лежить на перевізнику.

З наведеного випливає, що відповідач повинен довести, що температурний режим транспортування не був порушений, а інструкції, що надавалися відправником не були наслідком дій самого відповідача.

Як вбачається з листа ТзОВ ОСОБА_6 Україна від 11.07.2015, в результаті огляду холодильно-опалювальної установки SL 200 30 №0705RW6547 причіпа, в якому здійснювалося перевезення вантажу, виявлено відсутність незалежного реєстратора температури DAS (записуючий пристрій, який передбачений заводом-виробником).

Позивачем долучено до матеріалів справи листок Контролю відвантажуваної продукції від 26.06.2015, в якому зазначено, що вантаж завантажувався до транспортного засобу перевізника із температурою, не меншою -18 градусів Цельсія. Вказаний документ підписаний водієм ОСОБА_7

Відповідачем не подано належних та допустимих доказів додержання температурного режиму транспортування вантажу.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, що перевезення вантажу відповідно до узгодженої сторонами заявки на перевезення вантажу №IEV-EF-0006465 від 25.06.2015 та договору перевезення №2004-Т від 12.04.2012 не відбулося, оскільки вантаж було повернуто вантажовідправникові. Доказів внесення змін в умови перевезення, узгоджені у заявці №IEV-EF-0006465 від 25.06.2015, сторонами не надано.

Як випливає з п. 3.2. договору, оплата вартості послуг з перевезення відбувається після отримання експедитором документів, які підтверджують факт виконання перевезення (оригінал рахунку-фактури, оригінал CMR по відповідній заявці з відміткою вантажоодержувача про прийомку вантажу, та оригінали інших документів, що підтверджують узгоджені з експедитором додаткові витрати перевізника, які він поніс в інтересах експедитора з метою виконання даного договору, акт виконаних робіт у двох екземплярах, підписаний із боку перевізника та податкові накладні). Вказані документи мають бути надані не пізніше 14 днів після виконання вантажоперевезення.

Відповідачем не надано доказів надіслання (передання) позивачу документів у відповідності до вимог п. 3.2. договору.

Відповідно до положень ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

У звязку з тим, що перевезення здійснено не було, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Доводи скаржника з посилання на лист від 06.07.2015 про доставку товару до філії «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика» в порядку ст. 22 Конвенції та відмітку про доставку товару, як на доказ виконання умов договору та заявки, вихід за межі позову, є необґрунтованими, оскільки перевізник зобовязався виконати перевезення вантажу за маршрутом: м. Ладижин, Вінницька обл. (завантаження) м. Гайсин (замитнення) ОСОБА_3, Італія (розвантаження) з термін доставки 30.06.2015, вантажоодержувач WWS Trading OU. Також, перевізник зобовязався дотримуватись температурного режиму мінус 18 градусів Цельсія. Поряд з цим, саме з звязку з недотриманням перевізником температурного режиму, йому було відмовлено в пропуску через митний кордон Угорщини, у звязку з чим власник вантажу надав інструкції щодо доставки товару до філії «Переробний комплекс» ТОВ «Вінницька птахофабрика».

Крім того, місцевим господарським судом з огляду на наявні в матеріалах справи докази та керуючись ст. 44 ГПК України, підставно присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 1 180, 47 грн у відшкодування втрат, повязаних з явкою представника позивача.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували неправомірність та безпідставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 13.01.2016 у справі № 914/3781/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. ОСОБА_5 набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 04.03.16

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Хабіб М.І.