КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р. Справа№ 910/19431/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ропій Л.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Рябухи В.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Очколяс Д.В. - представник, дов. б/н від 04.01.2016;

від відповідача: Кільбурт Д.М. - представник, дов. № 26 від 04.09.2015;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015

у справі № 910/19431/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Злагода"

про стягнення 479 777,49 грн.

Розпорядженням Заступника Голови Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 склад колегії суддів змінено.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 у справі № 910/19431/15 апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Ропій Л.М., судді: Калатай Н.Ф., Рябуха В.І.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судових засіданнях 13.01.2016 та 10.02.2016 оголошувались перерви до 10.02.2016 та 09.03.2016, відповідно.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/19431/15 в задоволенні позову Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що наявне у матеріалах справи рішення господарського суду Одеської області від 31.07.2014 у справі № 916/2095/14 не встановлює факт наявності вини підприємства (страхувальника) у заподіянні збитків у розмірі 300 262,26 грн., а з постанови Одеського апеляційного господарського суду від 14.10.2014 у справі № 916/2095/14 вбачається, що доведення наявності чи відсутності вини не входило до предмету доказування у даній справі, відтак позивачем не доведено існування наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, з яким приписи ст.ст.1166 та 22 ЦК України пов'язують можливість відшкодування майнової шкоди або завданих збитків; стосовно наявності підстав для відмови відповідача у здійсненні страхового відшкодування суд відзначає, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності причинно-наслідкового зв'язку між дією або бездіяльністю підприємства і заподіяною ним шкодою, а відтак вважає недоведеним позивачем факту настання страхового випадку та, відповідно, наявності підстав для виплати відповідачем страхового відшкодування.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/19431/15 скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник наполягає на тому, що суди усіх інстанцій встановили, що у діях ДП "ІМТП" у справі № 916/2095/14 доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, у тому числі: порушення зобов'язання, збитки, причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками, вину.

На думку скаржника, неможливо погодитись із висновком суду про те, що вини ДП "ІМТП", з позицій цивільного правопорушення, встановлено не було, адже у такому випадку суди у справі № 916/2095/14 були б зобов'язані відмовити у стягненні з ДП "ІМТП" грошових коштів за неналежне виконання договору зберігання.

Скаржник стверджує про порушення судом першої інстанції приписів ст.ст.11, 509, 525, 530, 611, 628, 629, 950, 1166 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скарги, посилаючись, зокрема, на те, що оскільки умисний злочин (викрадення автомобілів з території складу № 25, 5-го терміналу) стався у зв'язку з неналежним виконанням ДП "АМПУ" своїх обов'язків з охорони складу то, відповідно, і за збитки повинен відповідати ДП "АМПУ"; що оскільки випадок був один, внаслідок якого було викрадено 3 автомобілі, то при наданні всіх документів відповідно до умов договору страхування та визнання подію - страховою, згідно із лімітами відповідальності сума страхового відшкодування у будь-якому разі не може перевищувати 200 000,00 грн.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, заслухавши представників сторін, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів встановила наступне.

Позивач подав до суду першої інстанції позовну заяву про стягнення з відповідача 300 262,26 грн. страхового відшкодування, 30 026,23 грн. пені, 6 317,85 грн. 3% річних, 143 171,15 грн. інфляційних збитків та витрат по сплаті судового збору, керуючись ст.ст.525, 526, 529, 530, 610 ЦК України, ч.1 ст.193 ГК України, ст.ст.7, 9, 20, 26 Закону України "Про страхування".

09.10.2015 позивачем до суду першої інстанції подано доповнення до позовної заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.07.2013 укладено договір добровільного страхування відповідальності перед третіми особами № 17-151/13/5650 між позивачем, за договором страхувальником, та відповідачем, за договором страховиком.

Відповідно до п.1.2 договору страхування від 24.07.2013 застрахованою вважається цивільно-правова відповідальність страхувальника, пов'язана із виконанням ним застрахованої діяльності, а саме: діяльність оператора портового терміналу (складу), в частині тимчасового зберігання на терміналі (складі) вантажу від третіх осіб та здійснення навантажувальних/розвантажувальних робіт потужностями терміналу.

В п.1.9 договору страхування від 24.07.2013 передбачено строк дії договору - з 28.07.2013 по 27.07.2014.

Також, 30.12.2011 був укладений договір № 335/ит про перевантаження імпортної і транзитної автотехніки між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Автологістика", згідно із п.1.1 якого відповідно до Зводу звичаїв Іллічівського морського торговельного порту, позивач, за цим договором порт, приймає на себе зобов'язання вивантажити із суден типу РО-РО, прийняти на зберігання, навантажити в залізничні вагони і/або автотранспорт та документально оформити імпортну і транзитну автотехніку/трейлери, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Автологістика", за цим договором вантажовласник, планує до перевантаження 26000 одиниць автотехніки та зобов'язується оплатити надані йому портом послуги в погодженому цим договором порядку.

В пп.2.1.2 п.2.1."Обов'язки порта" договору № 335/ит передбачено, що порт здійснює складування і зберігання вантажу на відкритих складських площах порта, без права користування вантажем і приймає всі залежні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганні.

В п.4.4 договору страхування від 24.07.2013 встановлено, що страховим випадком вважається факт настання застрахованої цивільно-правової відповідальності страхувальника за пряму шкоду, заподіяну третім особам упродовж строку дії цього договору.

Листом від 10.04.2014 № 280/20 позивач повідомив відповідачу, згідно із п.п.10.1.2 договору страхування від 24.07.2013, про настання страхового випадку, причини настання, характер та розмір збитків, а саме: викрадення 08.04.2014 із території позивача групою невідомих осіб імпортної автотехніки; загальна вартість збитків становить 51 000,00 дол. США, з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 10.04.2014 складає 643 620,00 грн.

До матеріалів справи додані копії рахунків №№ 0024 5610, 00245630 від 24.01.14, генерального акту про вивантаження 12.02.2014.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 31.07.2014 у справі № 916/2095/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.10.2014, стягнуто з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" на користь Приватного акціонерного товариства "Рено Україна" суму збитків у розмірі 300 262,26 грн., витрати на сплату судового збору у розмірі 6 005,25 грн.; в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства "Рено Україна" до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії відмовлено у повному обсязі.

У зазначених рішенні та постанові у справі № 916/2095/14 судами встановлено, що 08.04.2014 зі складу № 25 п'ятого терміналу ДП "Іллічівський морський торговельний порт" було викрадено дві автомашини марки "Renault, Lodgy", кузов сірого кольору, коди кузовів YF1JSRBW450274346 та YF1JSRBW450271677, що підтверджується листом Іллічівського МВ УМВС України в Одеській області від 09.04.2014 № 433/04; загальна вартість втрачених під час зберігання автомобілі складає 25 551,73 дол. США, що за курсом НБУ на дату подання позову становить 300 262,26 грн.; 11.05.2014 між ТОВ "Автологістика" і ПАТ "Рено Україна" укладено договір про відступлення права вимоги № 11/05, відповідно до якого позивачу було передано право вимоги за договором від 30.12.2011; умовами укладеного між ТОВ "Автологістика", який в подальшому передав право вимоги ТОВ "Рено Україна" та ДП "ІМТП" встановлено обов'язок останнього прийняти вантаж на зберігання та прийняти всі належні від нього заходи щодо забезпечення схоронності вантажу при його перевалці і зберіганні, за що порт отримає винагороду, разом з тим, належної схоронності вантажу в даному випадку дотримано не було, що стало наслідком викрадення двох автомобілів з території порту.

Постановою органу Державної виконавчої служби від 23.12.2014 ВП № 45489059 закінчено виконавче провадження з примусового виконання наказу № 916/2095/14, виданого 24.10.2014 Господарським судом Одеської області про стягнення з Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" на користь Приватного акціонерного товариства "Рено Україна" суму збитків у розмірі 300 262,26 грн. у зв'язку із фактичним виконанням боржником наказу згідно із платіжними дорученнями №№ 1491, 1492 від 25.11.2014 та №№ 2096, 2097 від 27.11.2014 в повному обсязі.

До матеріалів справи додано платіжне доручення від 25.11.2014 № 1491, згідно із яким позивачем сплачено 300 262,26 грн., у якості добровільного виконання наказу Господарського суду Одеської області від 24.10.2014 у справі № 916/2095/14.

Відповідач у листі від 05.11.2014 № 242/14 повідомив позивачу про те, що не може на даний час прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування; для продовження розгляду справи позивачу необхідно надати документ, який підтвердить наявність або відсутність вини позивача у заподіянні прямої шкоди ТОВ "Автологістика" та/або ПАТ "Рено Україна", у зв'язку з незаконним заволодінням транспортних засобів.

Позивач у листі від 24.06.2014 за № 530/20.1-13-1776 надав відповідачу додаткову інформацію щодо обставин страхового випадку та із цим листом направив відповідачу додаткові документи, а саме, витяг з кримінального провадження № 0000433, довідку слідчого з поясненнями, на якій стадії знаходиться справа, копію акту службового розслідування від 07.05.2014 № 182/21 з усіма матеріалами.

Копії зазначених документів наявні у матеріалах справи.

Відповідно до копії довідки слідчого СВ Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області від 19.06.2014 попередня кваліфікація злочину -ч.2 ст.289 КК України; слідство по кримінальному провадженню триває.

Згідно із актом проведення службового розслідування комісією посадових осіб позивача від 07.05.2014 № 182/21, за результатами розслідування з метою перевірки та встановлення обставин і умов крадіжки автомобілів з складу № 25 паромного комплексу 08.04.2014, встановлено факти відсутності належним чином організації контролю за схоронністю вантажу і недоліки у цій роботі посадових осіб позивача та запропоновано розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідних працівників позивача.

Згідно із ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено у ч.1 ст.354 ГК України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Згідно із ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У ст.16 Закону України "Про страхування" від 07.03.1996 № 85/96-ВР із змінами і доповненнями (далі - Закон № 85/96), зазначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до п.12.1 договору страхування від 24.07.2013 страхове відшкодування за цим договором визначається страховиком після отримання ним заяви про страхову виплату і документів, що підтверджують факт настання страхового випадку, розмір, причини та обставини завданого збитку, визначених у розділі 11 цього договору.

Як встановлено в п.12.3, пп.12.3.1 договору страхування від 24.07.2013, за цим договором підлягають відшкодуванню, у тому числі, пряма шкода, заподіяна третім особам внаслідок страхового випадку, відповідальність за відшкодування якої несе страхувальник і має місце причинно-наслідковий зв'язок між діяльністю (бездіяльністю) страхувальника та заподіяною шкодою.

У п.п.12.6, 12.8 договору страхування передбачено, що при заподіянні шкоди майну третіх осіб, розмір страхового відшкодування визначається, у разі загибелі, втрати майна - у розмірі вартості витрат на відтворення або придбання подібного за функціональними та вартісними характеристиками майнового об'єкта до застрахованого загиблого чи втраченого майнового об'єкта, за вирахуванням вартості залишків, придатних для подальшого використання або реалізації, але не більше розміру ліміту заборгованості зобов'язань страховика, визначеного цим договором; якщо страхувальник самостійно компенсував заподіяну третім особам шкоду, то страхове відшкодування може бути виплачено страховиком безпосередньо страхувальнику у випадку надання належним чином оформленої відмови третьої особи від претензії страхувальника.

В п.1.4 договору страхування від 24.07.2013 сторони погодили умови про те, що ліміт страховика становить за шкоду, завдану майну третіх осіб по кожному окремому страховому випадку - 200 000,00 грн.; умовна франшиза (% від страхової суми за нанесення шкоди майну третіх осіб) - 0,00.

Як встановлено в ст.8 Закону № 85/96, страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Як вбачається із вищезгаданої довідки СВ Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеській області, проникнення на територію позивача та таємне заволодіння невідомими особами 3-ма автотранспортними засобами вчинено 08.04.2014 о 04.48-04.53.

Отже, викрадення автомобілів відбулося внаслідок одноразової дії невідомих осіб. Також відповідальність позивача за незабезпечення зберігання вантажу; невжиття всіх залежних від позивача заходів щодо забезпечення схоронності вантажу (п.2.1.2 договору № 335/ит) настало за один випадок втрати вантажу.

Таким чином, оскільки за договором страхування від 24.07.2013 застрахована саме відповідальність позивача перед третіми особами, це і є визначальним при встановленні кількості страхового випадку, а не кількість одиниць вантажу у складі викраденого вантажу за один раз.

Отже, стався один страховий випадок, тому відповідно до умов договору страхування від 24.07.2013 позивач має право на страхове відшкодування у розмірі 200 000,00 грн.

Відповідно до ст.25 Закону № 85/96 здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ухилився від виплати страхового відшкодування.

Згідно із пп.9.3.7 п.9.3 договору страхування від 24.07.2013 страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування або зменшити розмір страхового відшкодування, або відстрочити виплату страхового відшкодування у випадках, передбачених цим договором.

У матеріалах справи відсутні докази наявності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування або відстроченні його виплати.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із пп.9.4.3, 9.4.4, п.9.4 договору страхування від 24.07.2013 страховик зобов язаний протягом 14-ти робочих днів з дня отримання всіх необхідних документів прийняти рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті, про що протягом 10-ти робочих днів письмово повідомити страхувальника з обґрунтуванням причин відмови; здійснити виплату страхового відшкодування протягом 30-ти робочих днів з дня прийняття рішення про його оплату.

У позовній заяві позивач зазначив, що листом від 05.11.2014 № 242/14 відповідач фактично відмовив у виплаті страхового відшкодування.

Як вбачається із змісту згаданого листа відповідача, у цьому листі відповідач повідомив позивача про те, що розглянувши документи, надані позивачем, у тому числі й рішення та постанову судів у справі № 916/2095/14, не може на даний час прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, а для продовження розгляду справи позивачу необхідно надати документ, який підтвердить наявність або відсутність вини ДП "ІМТП" у заподіянні прямої шкоди ТОВ "Автологістика" та/або ПАТ "Рено Україна", у зв'язку з незаконним заволодінням транспортними засобами.

В пп.9.3.9 п.9.3 договору страхування від 24.07.2013 передбачені випадки, коли страховик має право відстрочити виплату страхового відшкодування та строк відстрочення, однак, до передбачених випадків не віднесено ненадання іншого документу, окрім наданих страхувальником, який підтверджує наявність або відсутність вини страхувальника, про існування такого документу відповідач не зазначив.

Таким чином, хоча відповідач і повідомив про продовження розгляду справи, цей лист відповідача від 05.11.2014 № 242/14 свідчить про відмову виплатити страхове відшкодування.

Відповідно до пп.9.4.7 п.9.4 договору страхування при порушенні строків здійснення виплати страхового відшкодування страховик сплачує страхувальнику пеню у розмірі 0,1% від суми невиплаченого страхового відшкодування за кожну прострочену добу, але не більше 10% цієї суми.

Згідно із ч.2 ст.193 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Як передбачено статтею 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем у розрахунку початком прострочення платежу відповідачем вказано 11.11.2014, однак, позивачем дата початку прострочення платежу вказана без врахування умов пп.9.4.3, 9.4.4 п.9.4 договору страхування від 24.07.2013.

Із врахуванням умов пп.9.4.3, 9.4.4 п.9.4 договору страхування від 24.07.2013, враховуючи те, що у листі відповідача від 05.11.2014 № 242/14 вказано про те, що лист позивача із документами надійшов на адресу відповідача 28.10.2014, чого позивач не заперечив, то відповідач повинен був до 19.11.2014 повідомити позивачу про виплату страхового відшкодування або про відмову, а до 30.12.2014 - здійснити виплату страхового відшкодування. Отже, прострочення сплати страхового відшкодування почалося з 30.12.2014.

Таким чином, за прострочення сплати страхового відшкодування у розмірі 200 000,00 грн. протягом періоду з 30.12.2014 по 26.05.2015 розмір пені становить суму 39 002,74 грн., однак, із врахуванням обмеження розміру пені умовами договору страхування - 10% суми невиплаченого страхового відшкодування, є наявними підстави для стягнення пені у розмірі 20 000,00 грн.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За прострочення сплати 200 000,00 грн. страхового відшкодування протягом періоду з 30.12.2014 по 26.05.2015 підлягає стягненню 3 402,74 грн.3% річних та 78 600,81 грн. інфляційних нарахувань.

Із рішенням суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується, як із таким, що прийняте за неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, що відповідно до ст.104 ГПК України є підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, встановлених нормами чинного законодавства та відповідно до матеріалів справи, для часткового задоволення апеляційної скарги та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/19431/15 скасувати повністю і прийняти нове рішення.

3. Позов Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Злагода" про стягнення 479 777,49 грн. задовольнити частково.

4. Стягнути із Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Злагода" (01004, м. Київ, вул. Горького, буд. 14-В; ідентифікаційний код 20349029) на користь Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. Праці, 6; ідентифікаційний код 01125672) 200 000,00 грн. страхового відшкодування, 20 000,00 грн. пені, 3 402,74 грн. 3% річних, 78 600,21 грн. інфляційних нарахувань, 6 040,06 грн. судового збору.

5. В решті позову відмовити.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Злагода" (01004, м. Київ, вул. Горького, буд. 14-В; ідентифікаційний код 20349029) на користь Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (68001, Одеська обл., м. Іллічівськ, вул. Праці, 6; ідентифікаційний код 01125672) 6 644,07 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

7. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.

8. Справу № 910/19431/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 10.03.2016.

Головуючий суддя Л.М. Ропій

Судді Н.Ф. Калатай

В.І. Рябуха