РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/32022/15

За позовом Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАСТЕЛ"

про стягнення 38 800,70 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Тодорович В.П. - довіреність № К-48-67/06 від 11.01.2016;

від відповідача: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Інститут електрозварювання ім. Є.О.Патона Національної академії наук України звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАСТЕЛ" про стягнення 38 800,70 грн. боргу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повноти та своєчасності внесення оплати оренди нерухомого майна згідно Договору оренди нерухомого майна № 1506/А від 01.08.2015.

З цих підстав позивач просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 35 221,79 грн. - основного боргу, який виник за період 01.08.2015 по 30.09.2015, 3 353, 30 грн. - пені, 225, 61 грн. - 3% річних, 1 378,00 грн. - судового збору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.12.2015 порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 03.02.2016.

03.02.2016 року представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку з нез'явленням відповідача в судове засідання, розгляд справи відкладено на 17.02.2016.

В судове засідання 17.02.2016 року представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Провадження у справі порушено ухвалою від 24.12.2015 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 17.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 17.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2015 року між Інститутом електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України (далі по тексту - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАСТЕЛ" (далі по тексту - відповідач, орендар) укладено Договір №1506/А оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі ІЕЗ ім. Є.О. Патона НАН України (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно, що знаходиться на балансі ІЕЗ ім. Є.О. Патона, (далі - Майно), розміщене за адресою: вул. Горького, 58, корпус №18, 4 поверх, кімнати 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, загальною площею 127,99 кв.м., вартість якого становить за незалежною оцінкою (залишкова вартість) станом на 31.12. 2014 - 548 283,56 грн.; 1 кв. м. - 4 283, 80 грн.

На виконання умов п.2.1, Договору сторонами було складено та підписано Акт передачі-приймання орендованого майна, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв в оренду приміщення на четвертому поверсі, корпус №18, кім. 7-13, що розміщене за адресою: м. Київ, вул. Горького, 58, площею 127.99 кв. м.

Пунктом 9.1 Договору сторонами встановлено, що Договір укладено строком на один рік до 31.12.2015 р.

Відповідно до п.3.1 Договору за оренду майна відповідач сплачує позивачу: орендну плату визначену на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропозиції її розподілу затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 зі змінами та становить за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) - липень 2015 р. при 18% орендній ставці за 1 кв.м. 90, 23 грн., за все приміщення 11 548, 54 грн., ПДВ 2 309,71 грн., разом до сплати за місяць 13 858, 25 грн. Крім орендної плати відповідач сплачує позивачу по розрахункам позивача: відшкодування спожитих комунальних послуг - енергоресурсів та водопостачання 14, 93 грн.; відшкодування податку на землю 644, 75 грн., відшкодування вартості послуг за обслуговування ліфтів 11, 95 грн.; відшкодування вартості експлуатаційно-технічних та господарських послуг 651, 13 грн.

Відповідно до п.3.3 Договору відповідач сплачує авансом за два місяці вперед орендну плату та інші платежі згідно п.3.1. Договору, а надалі за кожний місяць до 20-го числа місяця, наступного за розрахунковим, згідно одержаних рахунків. Також проводить оплату орендної плати у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць оренди, який вноситься у рахунок орендної плати за останній місяць оренди

Згідно п. 4.12. Договору відповідач зобов'язався щомісячно проводити звіряння взаєморозрахунків по орендним платежам і оформлювати відповідні акти звіряння.

Згідно листа та п. 9.5 Договору строк дії Договору припинено достроково за взаємною згодою сторін з 01.10.2015 року.

Свої зобов'язання за Договором позивач виконав належним чином, однак відповідач за період з 01.08.2015 по 30.09.2015 заборгував 35 221,79 грн. за оренду нерухомого майна, комунальні послуги, спожиті енергоресурси, відшкодування вартості послуг за обслуговування ліфтів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачеві у користування приміщення на певний строк та за відповідну плату згідно умов Договору.

Відповідач жодних заперечень та доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві, суду не надав.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 35 221,79 грн. - заборгованості за період з 01.08.2015 по 30.09.2015 нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення платежу, а тому позивач, керуючись п. 3.5. Договору, просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 3 353, 30 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 3 353, 30 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 225, 61 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 225,61 грн. - 3 % річних., нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. (платіжне доручення №1044 від 11.12.2015 року на суму 4 378,00 грн.) однак в 2015 році за позовні вимоги позивач повинен сплатити 1 218,20 грн. (позовні вимоги про стягнення 38 800,72 грн. * 1,5% = 582,01 грн., однак не менше 1 218,00 грн.), а тому наявна переплата 160,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З врахуванням вищевикладеного, та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», судом повертається позивачу зайво сплачений судовий збір в розмірі 160,00 грн.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАСТЕЛ" (03039, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОЛОСІЇВСЬКА, будинок 7, корпус 3 ПОВЕРХ №3; ) на користь Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОЖЕНКА, будинок 11; ) 35 221 (тридцять п'ять тисяч двісті двадцять одну) грн. 79 коп. - основного боргу, 3 353 (три тисячі триста п'ятдесят три) грн. 30 коп. - пені, 225 (двісті двадцять п'ять) грн. 61 коп. - три проценти річних, 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн.. 00 коп. - судового збору.

3. Повернути з Державного бюджету України на користь Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ БОЖЕНКА, будинок 11; ) 160 (сто шістдесят) грн.00 коп. - зайво сплаченого судового збору.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 23.02.2016 року.