КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р. Справа№ 910/24526/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Корсакової Г.В.

при секретарі судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_2 - дог. про надання правової допомоги б/н

від 02.03.16; ордер серії КР №001212 від 02.03.16;

посв. адвоката №61 від 13.08.14, видане Радою

адвокатів Кіровоградської області;

відповідача Власенко Л.В. - дов. б/н від 15.04.15.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги позивача ФОП ОСОБА_4

на Рішення Господарського суду міста Києва

від 13.10.15

у справі № 910/24526/14 (суддя Селівон А.М.)

за позовом ФОП ОСОБА_4

до відповідача ТОВ "Фара-І"

про визнання недійсною третейської угоди , яка викладена

у вигляді третейського застереження у п.10.6 Договору

про довгострокові поставки автозапчастин №114-13

від 07.03.13

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача ТОВ "ФАРА-І" про визнання недійсним з моменту вчинення п. 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013, за яким укладено третейську угоду, яка викладена у вигляді третейського застереження про передачу спору між ТОВ "Фара-І" та ФОП ОСОБА_4 на розгляд до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалами ГСМК від 23.12.2014 та від 21.05.2015 № 910/24526/14 за Клопотанням позивача (від 23.12.14) було призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження у даній справі до отримання результатів експертизи. Справу направлено до експертної установи.

13.08.2015 від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов Висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 23.07.2015 № 9417/9418/15-32, в якому зазначено, що підписи від імені ОСОБА_4 у графі "Покупець" на лицьовій стороні третього аркуша оригіналу Договору №114-13 від 07.03.2013, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ "Фара-І", та в графі "Отримав (ла)" на лицьовій стороні оригіналу Видаткової накладної №КМ2-053110 від 31.05.2013 виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; підписи від імені ОСОБА_4 у графі "Покупець" на лицьовій стороні третього аркуша оригіналу Договору №114-13 від 07.03.2013, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ "Фара-І", та в графі "Отримав (ла)" на лицьовій стороні Видаткової накладної №КМ2-053110 від 31.05.2013 виконані не ОСОБА_4, а іншою особою. Крім того, згідно вказаного Висновку, зазначено, що наведенні у ньому розбіжності ознак почерку стійкі, суттєві і своїй сукупності достатні для висновку про те, що досліджуванні підписи від імені ОСОБА_4 виконані не ОСОБА_4

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 № 910/24526/14 у задоволенні позовних вимогах відмовлено, як заявлених необґрунтовано.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 № 910/24526/14 скасувати та прийняти нове судове рішення, за яким позов задовольнити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

За Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.01.2016 для розгляду даної апеляційної скарги було сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Рудченко С.Г., Яковлєв М.Л..

Ухвалою КАГС від 18.12.2015 № 910/24526/14 порушено апеляційне провадження за скаргою позивача (колегія суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Рудченка С.Г., Яковлєва М.Л.). та призначено судове засідання.

Відповідач ТОВ "Фара-І" у Відзиві, поданому через канцелярію КАГС 04.02.2016, просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 № 910/24526/14 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

До судового засідання від 11.02.2016, у зв'язку з перебуванням судді Рудченка С.Г. на лікарняному, який входить до постійного складу колегії суддів і не є суддею - доповідачем, було здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів, за наслідком якої сформовано наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Агрикова О.В., Яковлєв М.Л.. Проте, суддя Агрикова О.В. входить до другої судової палати, що суперечить Засадам використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затвердженим Рішенням зборів суддів від 03.02.2016, тому Розпорядженням Голови КАГС від 11.02.2016 для розгляду справи № 910/7979/15-г було сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Корсакова Г.В., Яковлєв М.Л..

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів розгляд даної справи було розпочато заново. Сторонам було роз'яснено право відводу відповідно до ст. 20 ГПК України, їх права та обов'язки згідно ст. 22 ГПК України. (Зафіксовано Протоколом судового засідання від 11.02.2016)

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу позивача Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_4 залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 № 910/24526/14 залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.03.2013 між ТОВ "Фара-І" (постачальник за Договором, відповідач у справі) та ФОП ОСОБА_4 (покупець за Договором, позивач у справі) було укладено Договір № 114-13 про дострокові поставки (далі-Договір поставки).

Пунктом 1.1 Договору визначено, що ТОВ "Фара-І" зобов'язується протягом дії Договору поставляти ФОП ОСОБА_4 товари (в тому числі, але не виключно, запасні частини для автомобілів, атохімію, мастила, супутні товари для автотранспорту та інше - далі за текстом "товар") окремими партіями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, що остаточно погоджується сторонами в накладних, які є невід'ємною частиною Договору, а ФОП ОСОБА_4 зобов'язаний приймати товар, оплачувати його на встановлених Договором умовах.

Розділами 3 - 10 Договору сторони узгодили порядок оформлення замовлення, ціну на товар, умови оплати та поставки товару, його якість, упаковку та маркування, приймання товару, умови зміни та повернення товару, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 2.1 Договору договір набирає чинності з моменту його підписання повноважними представниками обох сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що наявний в матеріалах правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно п. 6.1 Договору постачальник зобов'язаний постачати покупцю товар окремими партіями в строки, кількості та асортименті (номенклатурі) на умовах даного Договору, відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс-2010".

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору відповідач здійснив поставку позивачу товару на суму 6 610,00 грн., що підтверджується Видатковою накладною № КМ2-053110 від 31.05.13 та відповідною Податковою накладною № 9131 від 31.05.13 на вказану суму. (а/с 44)

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до умов п. 5.3 Договору оплата за товар здійснюється шляхом перерахування покупцем грошової суми, вказаної у видаткових накладних, на розрахунковий рахунок постачальника протягом 10 календарних днів з моменту проведення відвантаження.

За ствердженням відповідача, позивач своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару у строки та в порядку, визначені умовами Договору, належним чином не виконав, в результаті чого у позивача утворилась заборгованість перед ТОВ "Фара -1" за оспореним Договором в розмірі 6610,00 грн., з метою досудового врегулювання спору відповідачем було направлено на адресу ФОП ОСОБА_4 Претензію-вимогу №177 від 25.07.2013, яка була отримана позивачем 13.08.13, що підтверджується копіями Фіскального чеку № 7122 від 08.08.13, Опису вкладення в цінний лист від 08.08.13 та Рекомендованного повідомлення про вручення поштового відправлення № 572. (а/с 50)

За змістом п. 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.13 визначено, що у випадку не можливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України "Про третейські суди", домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Суддя призначається Головою Третейського суду у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів".

Зважаючи на той факт, що вищезазначена вказана Претензія була залишена позивачем без відповіді та задоволення, ТОВ "Фара -1" звернулось до Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" з відповідним позовом про стягнення боргу до ФОП ОСОБА_4.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" (місце знаходження: АДРЕСА_1) від 24.06.2014 по справі № 466/04/14 позов ТОВ "Фара-І" до ФОП ОСОБА_4 про стягнення основного боргу в розмірі 6 610,00 грн., штрафу у розмірі 1983,00 грн., 3% річних у розмірі 151,58 грн. та витрат щодо сплати третейського збору у розмірі 1218,00 грн. задоволено повністю.

За Рішенням третейського суду зазначено про те, що на виконання умов Договору про довгострокові поставки №114-13 ТОВом "Фара-І" було здійснено поставку ФОП ОСОБА_4 товару на загальну суму - 6 610,00 грн.. Крім того, під час розгляду даної справи третейським судом встановлено факт отримання товару, що підтверджується Видатковою накладною №КМ2-053110 від 31.05.2015, вартість якого ФОП ОСОБА_4 сплачена не була. Направлена постачальником на адресу ФОП ОСОБА_4 Претензія-вимога №177 від 25.07.2013 залишена без задоволення, заборгованість в розмірі 6 610,00 грн. ФОП ОСОБА_4 не сплачена.

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді спору про визнання п. 10.6 Договору недійсним, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, за результатами розгляду Заяви ТОВ "ФАРА-І" про видачу виконавчого документа за Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" від 24.06.2014 у справі №466/04/14 Господарським судом Київської області винесено Ухвалу від 04.11.2014 № 911/4198/14 про видачу виконавчого документа на виконання Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів" від 24.06.2014 у справі №466/04/14 за позовом ТОВ "ФАРА-І" до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Видано відповідний наказ.

Місцевим господарським судом зазначено, що предметом спору у даній справі № 910/24526/14 є визнання недійсною з моменту вчинення третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 10.6 Договору про дострокові поставки №114-13 від 07.03.2013 про передачу спору до Третейського суду, з посиланням на відсутність регламенту Постійно діючого третейського суду в якості додатку до Договору, що виключило, за ствердженням позивача можливість ознайомлення з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також відсутність зазначення в третейському застереженні найменування сторін Третейської угоди, їх місцезнаходження, предмету спору, місця і дати укладання, що, свою чергу, на думку позивача, свідчить про порушення правил, встановлених ст. 12 Закону України "Про третейські суди" та у відповідності до ч. 7 вказаної статті є підставою для визнання її недійсною.

Суд першої інстанції визнав позов необгрунтованим, посилаючись на наступне.

Згідно з ч.2 ст. 1, ст. 2 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди (ч.1). Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту (ч.ч. 2, 3).

Згідно ч. 4 ст.12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору (ч.ч.5, 6 вказаного Закону).

Відповідно до ч.ч. 7 - 9 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження. Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, зокрема, ч. ч. 1, 4, 6 ст. 12 Закону України "Про третейські суди", третейська угода є недійсною.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсною третейської угоди зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Згідно ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

ФОП ОСОБА_4, звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, як на одну з підстав визнання недійсним пункту 10.6 Договору поставки посилався на те, що третейська угода не укладена у письмовій формі, оскільки позивач Договір №114-13 від 07.03.2013 не укладав та свій особистий підпис у цьому Договорі не вчиняв, а саме підпис від імені позивача у графі "Покупець" розділу 13 "Реквізити сторін" цього Договору виконаний невідомою особою і позивачу особисто не належить. В зв'язку з наведеним, судом першої інстанції було призначено судову почеркознавчу експертизу щодо встановлення відповідності підпису, наявного у Договорі та Видатковій накладній №МК2-053110 від 31.05.2013, дійсному підпису позивача - ФОП ОСОБА_4.

Так, відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №914/9418/15-32 від 23.07.2015 зазначено, що підписи ОСОБА_4 в Договорі у графі "Покупець" та на Видатковій накладній у графі "Отримав (ла)" виконані не ОСОБА_4.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Договір №114-13 про довгострокові поставки від 07.03.2013 містить відтиск печатки Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, який не заперечено позивачем.

При цьому,місцевим господарським судом зазначено, що відповідність вказаного відтиску печатки сторонами не оспорювалась, будь - які заперечення щодо дійсності вказаного відтиску печатки на Договорі та Видатковій накладній в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

При цьому приписи вказаної статті кореспондуються з ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України (діючій на час укладення спірного правочину), відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує лише форму правочину, в якій його вчинено, а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки на документі, вчиненому в письмовій формі.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність печатки на спірному Договорі є свідченням скріплення не підпису особи, а самого документу.

Аналогічна правова позиція щодо відтиску печатки викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 01.11.2011 № 21/235-09.

Між тим, доказів втрати ФОП ОСОБА_4 печатки та доказів наявності звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного використання печатки позивача матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Так, відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону Україна, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2013 відповідачем було виставлено позивачу Рахунок-фактуру № КМ2-030407 на суму 1470,00 грн. за Пневморессору АТ34912р та Пневморессору 3813 AIRTEX, а також до матеріалів справи додано Видаткову накладну №КМ2-030706 від 07.03.2013 на суму 1470,00 грн. відповідно до вказаного Рахунку, яка підписана сторонами та скріплена їх печатками.

В свою чергу, позивач сплатив на користь відповідача 1470,00 грн. на підставі Рахунку-фактури № КМ2-030407 від 04.03.2013, що підтверджується копією Платіжного доручення ФОП ОСОБА_4 № 1 від 07.03.2013 та відповідною Випискою банку по особовому рахунку ТОВ "Фара 1" за 07.03.13 відповідно.

Таким чином, за висновками суду першої інстанції, надані відповідачем копії Податкових накладних № 9131 від 31.05.13 та № 3617 від 07.03.13 додатково підтверджують факт отримання позивачем товару від ТОВ "Фара -1" та належне його оприбуткування і відображення у власному бухгалтерському обліку.

Відповідно до частини 1 ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Отже, настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що позивачем оплата товару на підставі виставленого ТОВ "Фара 1" Рахунку-фактури №КМ2-030407 здійснена на виконання умов спірного Договору. Замовлення товару і оплата його, яка здійснена позивачем 07.03.2013, свідчить про схвалення останнім правочину, а саме Договору № 114-13, оскільки дана оплата здійснена в день укладення Договору 07.03.2013 за товар, на поставку якого укладено Договір. Крім того, позивач, в порушення вимог ч.1 ст. 33 ГПК України, не довів, що поставка за Видатковою накладною №КМ2-030706 від 07.03.2013 здійснювалась на виконання іншого Договору.

Зважаючи, що спірний Договір в подальшому було схвалено ФОП ОСОБА_4 у розумінні ст. 241 Цивільного кодексу України, виходячи з фактичних обставин справи, місцевий господарський суд дійшов висновку щодо дійсності Договору поставки від 07.03.2013 № 114-13.

Аналогічна правова позиція щодо схвалення договору викладена у Постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 924/905/13 та Постанові Вищого господарського суду від 28.12.2010 у справі №6/279-09.

Поряд з цим, місцевим господарським судом відзначено і те, що оскільки третейська угода укладена у вигляді третейського застереження, то вона вважається невід'ємною частиною Договору про довгострокові поставки №114-13 і щодо неї діють такі самі правила, що й до угоди в цілому. Таким чином, дії позивача щодо оплати поставленого відповідачем товару, за своєю правовою природою свідчать про наступне схвалення позивачем третейської угоди, яка укладена у вигляді третейського застереження в п. 10.6 Договору поставки.

Виходячи з правового аналізу вищенаведених правових норм та фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що сторонами погоджено укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у пункті 10.6 Договору про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013, дотримано форми її укладення, а також вимог закону щодо укладення третейської угоди, визначених ст. 12 Закону України "Про третейські суди".

Місцевий господарський суд посилання позивача, як на одну із підстав визнання третейської угоди недійсною на те, що регламент Постійно діючого третейського суду до Договору не додавався, що, в свою чергу, виключило можливість ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді, а також на те, що третейська угода викладена у п.10.6 Договору поставки у вигляді третейського застереження, не містить найменування сторін третейської угоди та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання, визнав необґрунтованими, з огляду на те, що ч.2 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" не містить імперативних вказівок про викладення Регламенту третейського суду у тексті Договору чи самого третейського застереження. Регламент є документом, що містить правила вирішення спорів конкретним третейським судом, затверджується цим третейським судом і не потребує додаткового схвалення сторонами третейського розгляду.

З оскаржуваного третейського застереження, викладеного у п. 10.6 Договору, вбачається, що у ньому визначено конкретний третейський суд з вказівкою на адресу його місцезнаходження, а відтак, позивача не було позбавлено можливості ознайомитись зі змістом регламенту відповідного третейського суду, як до моменту укладення Договору, так і після його укладення. При цьому з вищевстановлених обставин справи також не вбачається, що позивачу чинились перешкоди в ознайомленні з Регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації "Продавців послуг та товарів для автомобілів", чим би порушувались його права.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції встановлено, що при укладенні третейської угоди сторонами додержано правил, передбачених положеннями ст. 12 Закону України "Про третейські суди", спірне третейське застереження, викладене у п. 10.6 Договору, за формою і змістом чинному закону не суперечить, інші підстави для визнання його недійсним також відсутні.

Аналогічна правова позиція, з приводу того, що відсутність Регламенту третейського суду не є підставою для визнання недійсною третейської угоди, викладена, у Постановах Вищого господарського суду від 12.08.2015 у справі №908/4676/14 та від 23.07.2015 у справі № 908/4675/14.

Судом першої інстанції звернуто увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відтак, за змістом, викладеного у п. 10.6 оскаржуваного третейського застереження у Договорі про довгострокові поставки № 114-13 від 12.05.14, вбачається, що останнє містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом. При цьому, зазначений Договір був схвалений позивачем в день його підписання, шляхом оплати поставленого товару.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та Договір про довгострокові поставки № 114-13 від 07.03.2013 укладений у повній відповідності із вимогами чинного законодавства.

У доводах апеляційного оскарження позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 наголошує на тому, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Обґрунтовуючи свої заперечення скаржник стверджує про те, що Договір від 07.03.2013 № 114-13 про довгострокові поставки товарів ним не укладався, зважаючи на відсутність його волевиявлення на укладення цього Договору та відповідно і третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 10.6 Договору. Позивач наголошує на тому, що підпис від імені ФОП ОСОБА_4 у графі "Покупець" розділу 13 "Реквізити сторін" цього Договору поставки виконаний невідомою особою і позивачу особисто не належить. Серед іншого, позивач стверджує, що суд пешої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що оплата товару на підставі виставленого Рахунку-фактури від 04.03.2013 ним здійснена саме на виконання Договору від 07.03.2013 № 114-13 про довгострокові поставки товарів, що свідчить про схвалення цього правочину.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів, вважає за необхідне зазначити, що наведені доводи апеляційного оскарження позивача базуються на тих же доказах та поясненнях, що надавалися у суді першої інстанції, яким вже надана належна правова оцінка вище.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача ФОП ОСОБА_4 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ФОП ОСОБА_4 залишити без задоволення

Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 № 910/24526/14 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2016 № 910/24526/14 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2016 № 910/24526/14 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 910/24526/14 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді М.Л. Яковлєв

Г.В. Корсакова