ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа № 911/45/16

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лоріс 2011», Черкаська обл., с. Білозіря

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Чайки

про стягнення 61030,00 грн.

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

Обставини справи:

товариство з обмеженою відповідальністю «Лоріс 2011» (далі - позивач) звернулося до господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 61030,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на порушення відповідачем умов договорів-заявок №23 від 04.09.2015 р. та №14 від 30.07.2015 р. в частині зобов'язання по оплаті вартості наданих послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у сумі 61030,00 грн.

25.01.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшла заява, до якої додані витребувані ухвалою суду від 11.01.2016 р. документи.

15.02.2016 р. до господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання, в якому позивач просить суд 16.02.2016 р. розглядати справу без участі представника позивача за наявними у справі документами.

Представник позивача в судові засідання 28.01.2016 р., 16.02.2016 р. та 01.03.2016 р. не зявився, хоча про час та місце судового засідання позивач був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення №349 та №855.

Представник відповідача в судові засідання 28.01.2016 р., 16.02.2016 р. та 01.03.2016 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судових засідань відповідач був повідомлений належним чином, оскільки кореспонденція направлялась на адресу відповідача, за якою він зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Відповідач відзив на позов до суду не надіслав, вимоги ухвал суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з абзацом 3 пункту 3.9.1 постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України в разі якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

Встановив:

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставою виникнення взаємних прав та обовязків сторін у справі є укладені між ФОП ОСОБА_1 (замовник/експедитор) та ТОВ «Лоріс 2011» (перевізник) договори-заявки №23 від 04.09.2015 р. та №14 від 30.07.2015 р., згідно яких перевізник зобовязався здійснити перевезення вантажу.

Як вбачається з договору-заявки №14 від 30.07.2015 р., перевізник зобовязався здійснити перевезення вантажу (ТНП до 22 тон) за маршрутом м. Єреван (Вірменія) Київ (Україна), вартість перевезення складає 20000,00 грн., які замовник зобовязаний сплатити перевізнику протягом десяти днів після розвантаження.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19 травня 1956 року в м. Женеві, яка набирала чинності для України 17 травня 2007р. (Конвенція), ця конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст. 4 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної. Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Згідно ч. 1. ст. 916 ЦК України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом в тому числі може бути міжнародна автомобільна накладна (CMR). Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

На виконання укладеного договору-заявки №14 від 30.07.2015 р. позивачем виконано перевезення вантажу за встановленим маршрутом та доставлено вантаж за призначенням в м. Київ, про що свідчить залучена до матеріалів справи міжнародна автомобільна накладна (CMR) А №0776803 з відміткою вантажоодержувача ТОВ «ОЛД Кілікіа» про отримання вантажу, який прибув на Київську митницю ДФС 11.08.2015 р.

Отже, враховуючи умови договору заявки №14 від 30.07.2015 р. остаточний розрахунок відповідач був зобовязаний здійснити 24.08.2015 р.

Однак, у вказаний термін, відповідач не розрахувався з позивачем в результаті чого за ним утворилась заборгованість у розмірі 20000,00 грн.

Як вбачається з договору-заявки №23 від 04.09.2015 р., перевізник зобовязався здійснити перевезення вантажу (масло до 20,5 тон) за маршрутом м. Ічня (Україна) м. Єреван (Вірменія), вартість перевезення складає 3800 доларів США, які сплачуються замовником у гривнях за міжбанківським курсом валют на дату розвантаження у наступний спосіб: 50% передоплата, 50% до пяти робочих днів, після отримання оригіналів документів.

Матеріалами справи, зокрема банківськими виписками від 16.09.2015 р. та 17.09.2015 р., підтверджується, що відповідач на виконання договору-заявки №23 від 04.09.2015 р. двома платежами у розмірі 28000,00 грн. (16.09.2015 р.) та 14000,00 грн. (17.09.2015 р.), всього на суму 42000,00 грн., перерахувала на рахунок позивача передоплату за надані останнім послуги.

В свою чергу позивач на виконання договору-заявки №23 від 04.09.2015 р. виконав перевезення вантажу за встановленим маршрутом та доставив вантаж за призначенням в м. Єреван (Вірменія), про що свідчить залучена до матеріалів справи міжнародна автомобільна накладна (CMR) А №0747555 з відміткою вантажоодержувача ТОВ «Ануш-Ліні» про отримання вантажу.

Судом встановлено, що позивач 12.10.2015 р. надіслав на адресу відповідача (як замовника перевезень) необхідні документи, що підтверджується наявною в матеріалах справи експрес-накладною №7551, та як вбачається з вказаної накладної, направлені документи відповідачем отримано 15.10.2015 р., що підтверджується підписом відповідача на вказаній накладній.

Отже, враховуючи умови договору-заявки №23 від 04.09.2015 р. остаточний розрахунок відповідач був зобовязаний здійснити до 21.10.2015 р.

Однак, у вказаний термін, відповідач не розрахувався з позивачем.

Згідно з вірним арифметичним розрахунком позивача, який наведено у позовній заяві, вартість наданих послуг з перевезення вантажу за договором-заявкою №23 від 04.09.2015 р. у гривневому еквіваленті становить 83030,00 грн.

Враховуючи, що вартість наданих позивачем послуг становить 83030,00 грн., з яких відповідач сплатив лише 42000,00 грн., суд дійшов висновку, що за останнім утворилась заборгованість у розмірі 41030,00 грн.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таким чином, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за послуги з перевезення, отримані на підставі договорів-заявок №23 від 04.09.2015 р. та №14 від 30.07.2015 р., у сумі 61030,00 грн. на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 61030,00 грн. підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути із відповідача адвокатські витрати у сумі 6100,00 грн. на підставі договору доручення від 14.12.2015 р.

На підтвердження факту отримання послуг адвоката позивачем надано суду, зокрема, договір доручення від 14.12.2015 р., акт приймання-передачі наданих послуг №06/12 від 23.12.2015 р., копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №507 від 16.05.2008 р. та квитанцію до прибуткового касового ордера №02/12 від 23.12.2015 р. на суму 6100,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при частковому задоволенні позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013 р. передбачено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини пятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не повязаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У звязку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи (п. 6.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013р.).

14.12.2015 р. між позивачем (довіритель) та адвокатом ОСОБА_2 (адвокат) був укладений договір доручення. Відповідно до умов цього договору повірений зобовязується від імені і за рахунок довірителя здійснити наступні дії: 1. Надати правову допомогу у спорі, що виник з ФОП ОСОБА_1 З цією метою, здійснити вивчення та огляд доказів за їх місцезнаходженням (5 годин). 2. провести заходи досудового врегулювання спору, шляхом проведення переговорів на предмет повернення боргу (2 години). 3. Підготувати пакет документів, необхідних для звернення до суду, в т.ч. підготувати позовну заяву; вчинити інші дії необхідні для розгляду справи по суті (16 годин) (п. 1.1. договору)

Пунктом 1.2. договору сторони погодили, що дії вчиняються в наступному порядку: за участю чи без участі повіреного в судових засіданнях.

Відповідно до п. 2.2. договору за здійснення дій, що визначені у п. 1.1 цього договору, довіритель сплачує повіреному винагороду у розмірі 6100,00 грн.

23.12.2015 р. між позивачем та ОСОБА_2 підписано акт приймання-передачі наданих послуг за №06/12, відповідно до якого повірений надав а представник довірителя прийняв надані послуги, передбачені п. 1.1. договору доручення від 14.12.2015 р., загальною вартістю 6100,00 грн.

Позивач сплатив адвокату ОСОБА_2 6100,00 грн. за договором доручення від 14.12.2015 р., що підтверджується квитанцію до прибуткового касового ордера №02/12 від 23.12.2015 р. на суму 6100,00 грн.

Враховуючи те, що позивачем надано суду належні докази на підтвердження отримання послуг адвоката, то суд дійшов висновку, що вказані витрати позивача відносяться до судових витрат в розумінні ст. 44 ГПК України, проте, враховуючи що сума оплати вказаних послуг позивачем є неспіврозмірною з ціною позову, то суд дійшов висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з відповідача у сумі 4000,00 грн.

Відповідно до статті 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 33, 34, 44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08130, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Лоріс 2011» (19635, Черкаська область, Черкаський район, с. Білозіря, провулок Лесі Українки, 7, код 37798107 ) 61030,00 грн. (шістдесят одна тисяча тридцять грн. 00 коп.) заборгованості, 4000,00 грн. (чотири тисячі грн. 00 коп.) витрат на послуги адвоката та 1218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Суддя О.О. Рябцева

Рішення підписано 11.03.2016 р.