ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Справа № 904/5760/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Картере В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4
на рішення від та на постанову відГосподарського суду Дніпропетровської області 16.09.2015 Дніпропетровського апеляційного господарського суду 16.12.2015
у справі Господарського суду№ 904/5760/14 Дніпропетровської області
за позовомКомунального підприємства "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення заборгованості
у судовому засіданні взяли участь представники:
- позивача повідомлений, але не з'явився;
- відповідача ОСОБА_5;
ВСТАНОВИВ:

04.08.2014 Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року у розмірі 13 845, 47 грн., 3% річних у розмірі 178, 01 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 283, 30 грн. та пені у розмірі 898, 21 грн. (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог - т. 1 а. с. 177).

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 у справі № 904/5760/14 (колегія суддів у складі: Мартинюк С.В. - головуючий суддя, судді Бєлік В.Г., Колісник І.І.), залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 (колегія суддів у складі: Науменко І.М. - головуючий суддя, судді Вечірко І.О., Кузнецов В.О.), стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за теплову енергію у розмірі 13 845, 47 грн., 3% річних у розмірі 176, 89 грн. та інфляційні втрати у розмірі 1 283, 30 грн.; в іншій частині у позові відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 у справі № 904/5760/14, та припинити провадження у справі.

Обґрунтовуючи підстави звернення з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

02.03.2016, через канцелярію Вищого господарського суду України, від відповідача надійшло клопотання про залучення до справи нових доказів, яке не прийнято колегією суддів суду касаційної інстанції до уваги, оскільки, в силу наданих ст. 1117 ГПК України повноважень, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, збирати нові докази, тощо, а перевіряє судові рішення виключно на дотримання судами при їх прийнятті норм матеріального та процесуального права.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм господарськими судами попередніх судових інстанцій належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин справи, дотримання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Причиною виникнення даного спору є питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача визначеної позивачем заборгованості за теплову енергію на підставі договору на відпуск теплової енергії для потреб опалення № 393 від 01.04.2009, 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, виходив з того, що 01.04.2009 між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпропетровської міської ради та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір на відпуск теплової енергії для потреб опалення № 393, згідно з п.1 якого позивач здійснює відпуск теплової енергії для потреб центрального опалення споживачеві, по його об'єктах, розміщених за адресами: АДРЕСА_1, від джерела теплопостачання: АДРЕСА_1; даний договір припинив свою дію; натомість, поза межами строку дії договору № 393 від 01.04.2009 позивачем в період з жовтня 2013 року по квітень 2014 року було відпущено відповідачу теплову енергію в обсязі 14,2012 ГКл, що підтверджується представленими позивачем актами здачі - приймання теплової енергії; для оплати теплової енергії позивачу було виставлено рахунки, які останній сплатити відмовився (докази зворотного - відсутні), у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 13 845,47 грн., що також підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 153/154-15 від 13.08.2015; підстави для стягнення пені, передбаченої п. 7.3 договору, відсутні, оскільки судами встановлено, що постачання позивачем теплової енергії відповідачу здійснювалось поза межами дії договору № 393 від 01.04.2009; за результатами перерахунку судами нарахованих позивачем 3% річних за заявлений позивачем період підлягає стягненню 176, 89 грн.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає передчасними наведені висновки судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Приписи статей 47, 43 ГПК України зобов'язують господарський суд з'ясувати усі обставини справи, що входять до предмету доказування в ній та мають значення для її розгляду.

Згідно із ст. 84 ГПК України в мотивувальній частині рішення суду вказуються серед іншого доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін; законодавство, яким господарський суд керувався, приймаючи рішення.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові суду апеляційної інстанції мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом (п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України ""Про житлово-комунальні послуги" споживач (фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу) зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

В апеляційній скарзі відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції, що позивачем до позовної заяви додано договір дарування від 29.08.2001 (а. с. 17), який свідчить про те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 не є власником приміщення за адресою: АДРЕСА_1, відтак не є споживачем заявлених послуг та не зобов'язана сплачувати за теплову енергію. При цьому, відповідачем зазначено, що суд першої інстанції не врахував наведене.

Однак суд апеляційної інстанції не навів мотивів відхилення наведених доводів та аргументів відповідача, що суперечить положенням статей 47, 43, 84, 105 ГПК України, ст. 6 (право на судовий розгляд) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) та статті 1 (захист власності) Першого Протоколу до зазначеної Конвенції, яка є частиною національного законодавства України.

Таким чином, судами попередніх інстанцій не з'ясовано кому надавались позивачем заявлені послуги по теплопостачанню.

Крім того, суди попередніх інстанцій зазначаючи про те, що доказами надання послуг по теплопостачанню є акти здачі-приймання теплової енергії на підставі яких позивачем виставлялись рахунки для оплати послуг, в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України, не врахували те, що акти здачі-приймання теплової енергії від 31.10.2013, від 31.12.2013, від 31.03.2014 та від 30.04.2014 не підписані відповідачем. До того ж, в матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем відповідачу рахунків на оплату послуг.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 42 ГПК України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 43 ГПК України ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У пункті 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" роз'яснено, що оцінюючи висновок експерта, господарський суд повинен виходити з того, що цей висновок не має заздалегідь встановленої сили і переваг щодо інших доказів (частина п'ята статті 42 та частина друга статті 43 ГПК України).

Однак, суди попередніх інстанцій зазначаючи про те, що розмір заборгованості підтверджується висновком судово-економічної експертизи № 153/154-15 від 13.08.2015 не враховано наведене, та в оскаржуваних рішеннях не надали оцінки даному висновку.

Разом з тим, відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 251, 252, 253 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тобто юридичне значення має саме сплив визначеного проміжку часу, внаслідок якого виникають, змінюються або припиняються цивільні правовідносини.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Однак, суди попередніх інстанцій зазначаючи про те, що позивачем поставлено відповідачу теплову енергію поза межами дії договору, в порушення ч. 1 ст. 43 ГПК України, не встановили, ні в рішенні суду першої інстанції ані в постанові апеляційної інстанції, настання строків оплати отриманих послуг.

При цьому, встановлення строків оплати отриманих послуг дасть можливість встановити дату, з якої відповідач є таким, що прострочив зобов'язання, і, як наслідок, застосувати до нього передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Крім того, за змістом статті 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження своєї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 % загальної суми боргу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 "Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" встановлено, що за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах (пункт 23).

Отже, Закон України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб'єктами підприємницької діяльності (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.04.2013 у справі № 18/957/12).

Суди попередніх інстанцій відмовляючи у стягненні пені виходили з того, що підстави для стягнення пені, передбаченої п. 7.3 договору, відсутні, оскільки постачання позивачем теплової енергії відповідачу здійснювалось поза межами дії договору № 393 від 01.04.2009 не врахували, що розмір пені за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги встановлений Законом України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій".

Водночас, відповідно до ст. 101 ГПК України в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття (п. 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України").

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач під час перегляду апеляційним господарським судом рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 у справі № 904/5760/14 подав додатковий доказ - копію реєстраційного посвідчення від 04.10.2001 (т. 1 а. с. 218).

Водночас, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. ст. 43, 101, 105 ГПК України, взагалі не вирішив питання щодо прийняття даного додаткового доказу.

Таким чином, у розгляді позову суди попередніх інстанцій припустилися неправильного застосування приписів частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення суддею за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 цього Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до частини першої статті 11110 ГПК України є підставою для скасування судового рішення зі справи у відповідній частині.

Касаційна ж інстанція відповідно до частини другої статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на наведене справа має бути передана на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого необхідно встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам сторін належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.09.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 у справі № 904/5760/14.

Справу № 904/5760/14 передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО

Судді Т.Л. БАРИЦЬКА

В.І. КАРТРЕРЕ