ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.03.2016 Справа № 907/1283/15

Суддя господарського суду Закарпатської області Андрейчук Л.В., розглянувши матеріали справи

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Хуст, Закарпатської області

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Коноплівці, Закарпатської області

про стягнення 8215,50 грн.

Представники:

від позивача - ОСОБА_3, представник за довіреністю;

від відповідача - не з"явився.

Представникам сторін, присутнім в судовому засіданні, роз'яснено їх права та обов'язки відповідно до ст.ст. 20, 22 ГПК України, зокрема, право заявляти відводи.

СУТЬ СПОРУ: Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, м. Хуст, Закарпатської області заявлено позов до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Коноплівці, Закарпатської області, м. Ужгород про стягнення 8215,50 грн.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.12.2015 року порушено провадження у справі та призначено справу до розгляду на 20.01.2016 року.

Ухвалою суду від 20.01.2016 року, з огляду на неявку відповідача та необхідність додаткового забезпечення його процесуальних прав, з метою повного всебічного з'ясування всіх обставин справи для її правильного вирішення, розгляд справи не одноразово відкладався. При цьому, відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

02.02.2016 року в судовому засіданні відповідачем подано письмовий відзив на позов, яким останній проти позовних вимог заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, застосувавши до даного спору строки позовної давності на підставі ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 02.02.2016 року оголошено перерву до 09.02.2016 року для надання можливості сторонам виконати вимоги ухвали суду та подати додатково письмові пояснення по суті спірних відносин.

05.02.2016 року позивач надіслав на адресу суду письмове заперечення проти відзиву на позов відповідача, яким вважає таку позицію помилковою, тому що згідно ч. 7 ст. 261 ЦК України "винятки з правил, встановлених частиною першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом". Оскільки між позивачем та відповідачем укладено угоду на оренду майна № Т/326/1 (397п) від 26.06.2010 року то до договору оренди (найму) в частині застосування строків позовної давності слід застосувати ч. 2 ст. 786 ЦК України, де зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог орендодавця (наймодавця) починається з моменту повернення речі орендарем (наймачем), а щодо вимог орендаря (наймача) - з моменту припинення договору оренди (найму). Станом на 03.02.2016 року вище зазначена угода на оренду майна є чинною, оскільки згідно п. 6.1. угоди, угода укладається терміном на один рік, при відсутності письмових заперечень сторін вона продовжує свою дію на новий річний термін. А згідно п. 7.3. кількість пролонгацій даної угоди - не обмежена. Тому застосування до спору строків позовної давності в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України, буде порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

10.03.2016 року представником позивача, в ході судового засідання подано заяву про зменшення (уточнення) позовних вимог відповідно до ст. 22 ГПК України та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 3500,00 грн.

Вказане клопотання подано позивачем до прийняття рішення судом першої інстанції, не суперечить законодавству, не порушує чиї - небуть права і охоронювані законом інтереси з огляду на що приймається судом.

Позивач позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог підтримав.

За таких обставин, суд розглядає зменшені позовні вимоги.

Представник позивача у ході судового розгляду наполягав на задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх обґрунтованість долученими до матеріалів справи документами.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

26.06.2010 року між позивачем та відповідачем укладено угоду № Т/326/1 (397п) на оренду майна, а саме, комплект апарату по розливу пива системи "премікс" Тайфун - 90М на три сорти пива інвентарний №963476 заводський №62542 вартістю 6846,25 грн. без ПДВ, тобто 8215,50 із ПДВ. Вказане майно отримано відповідачем відповідно до акту прийому - передачі від 26.06.2010 року.

Відповідно до п. 1.1 та п. 3.4.15 підписаної відповідачем угоди, останній був зобов'язаний продавати кегове пиво виробництва ПАТ "Оболонь" не менш ніж 50,0 декалітрів на місяць. Однак відповідач з 01.05.2011 року вказане зобов'язання не виконує, а також ним жодного разу не сплачено орендної плати у розмірі 10 грн. за рік користування майном, як це передбачено п. 2.1 угоди.

Згідно п. 3.4.11 угоди, орендар зобов'язаний, при не виконанні взятих на себе згідно угоди обов'язків, на вимогу орендодавця або власника, протягом трьох робочих днів з моменту отримання вимоги орендодавця або власника, повернути майно в непошкодженому та справному стані та документацію до нього, при неповерненні майна - відшкодувати орендодавцю або власнику його вартість.

07.10.2013 року та 03.12.2015 року повторно, позивачем на адресу відповідача надіслано письмові вимоги з проханням повернути апарат по розливу пива. Вказані вимоги відповідачем залишено без уваги та не надано позивачу жодної відповіді.

Згідно п. 1.4. угоди, відповідач зобов'язаний відшкодувати орендодавцю вартість прийнятого в користування обладнання у випадку неповернення обладнання на вимогу орендодавця.

Згідно ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 193 Господарського кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положенням статті 205 ЦК визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 ЦК та частиною 2 статті 180 ГК визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтями 11, 509 ЦК України, договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 ЦК України).

Спір між сторонами судового процесу виник внаслідок порушення відповідачем зобов'язання згідно угоди на оренду майна від 26.06.2010 року №Т/326/1 (397п).

Згідно п. 6.1. угоди, угода укладається терміном на один рік, при відсутності письмових заперечень сторін вона продовжує свою дію на новий річний термін. Належних та допустимих доказів, не зважаючи на неодноразову вимогу суду, щодо заперечень сторін відносно дії даної угоди суду не надано. А згідно п. 7.3. кількість пролонгацій даної угоди - не обмежена. Відтак спростовується твердження відповідача про застосування до спору строків позовної давності в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Пленумом Вищого господарського суду України в абзаці 2 п. 1.7 постанови від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» надано такі роз'яснення, що в разі, якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Таким чином, зі встановлених судом обставин справи слідує, що позивачем зі свого боку виконано всі взяті на себе зобов'язання, а саме, передано один комплект апарату по розливу пива системи "премікс" Тайфун - 90М на три сорти пива інвентарний №963476 заводський №62542 та надіслано останньому вимогу щодо повернення апарату по розливу пива.

Обов'язок доказування, відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи сукупність встановлених фактичних обставин справи і норм права, суд дійшов висновку, що матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача суми в розмірі 3500,00 грн. є правомірною та такою, що підлягає задоволенню повністю, оскільки позов в цій частині належним чином позивачем доведено і документально підтверджено, і в той же час відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не спростовано.

Відповідно до ст. 11, 509, 525, 526, 610 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Односторонньої відмови від виконання договору чи зміни умов його виконання не допускається. Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи принципи змагальності, рівності, неупередженості судового процесу у суду відсутні підстави ставити під сумнів розрахунок та обґрунтованість заявленої до стягнення суми.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача суми 3500,00 - підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, враховуючи вищенаведене в сукупності, заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 42, 43, 22, 32, 33, 34, 43, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (89636, АДРЕСА_2 код ІПН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (90400, АДРЕСА_1 код ІПН НОМЕР_2) суму 3500,00 грн. (три тисячі п'ятсот грн. 00 коп.).

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Повний текст рішення виготовлено та підписано 11.03.2016 року.

Суддя Андрейчук Л.В.