ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа № 916/487/15-г
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання О.М. Шитря,

за участю представників:

від позивача - О.С. Брильов, довіреність б/н від 12.01.2016;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність серії НАМ №848423 від 18.03.2015;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1"

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2015

у справі №916/487/15-г

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1"

до відповідача: фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

про стягнення 12180 грн

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015р. товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" звернулось до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 з позовом в редакції заяви від 07.09.2015 про стягнення з останнього суми компенсації в розмірі 12180 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.12.2015 у справі №916/487/15-г (головуючий суддя Л.В. Степанова, судді: Ю.О. Зайцев, О.Ю. Оборотова) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2015 у справі №916/487/15-г скасувати та прийняти нове, яким стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь товариства суму компенсації в розмірі 13780 грн, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні 01.03.2016 представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача проти її задоволення висловив заперечення.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм права, судова колегія дійшла наступних висновків.

01.04.2008 між ТОВ студія "Анимаккорд" (далі -«замовник») та ОСОБА_4 (далі-«автор-виконавець») укладено авторський договір замовлення №ОК-2/2008, відповідно до якого автор-виконавець зобов'язався створити і передати замовнику сценарій 8 серій дитячого серіалу "ІНФОРМАЦІЯ_3 и Мєдведь" в строк до 23.09.2008, а замовник зобов'язався прийняти його та оплатити.

Згідно із пунктом 1.3 акту прийому-передачі робіт від 23.09.2008 до договору авторського замовлення №ОК-2/2008 від 01.04.2008 "автор-виконавець (ОСОБА_4) передав виключне право на сценарій восьми серій дитячого телевізійного серіалу "ІНФОРМАЦІЯ_1" (ІНФОРМАЦІЯ_2) в повному обсязі замовнику (ТОВ Студія "АНИМАККОРД" в особі генерального директора Ловейко Дмитра Геннадійовича)".

В подальшому 09.06.2008 між ТОВ студія "Анімаккорд" (далі -«ліцензіат») та громадянином ОСОБА_4 (далі -«ліцензіар») було укладено ліцензійний договір №ЛД-1/2008 про надання права використання творів образотворчого мистецтва (виключна ліцензія), за умовами якого ліцензіар має виключні права на використання створених одноособовою творчою працею ліцензіара оригінальних малюнків, що зображають персонажів ймовірного до виробництва анімаційного аудіовізуального твору, під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_1", про депонування яких ліцензіару видано свідоцтво Російського авторського товариства НОМЕР_2, а ліцензіат зацікавлений у використанні творів і бажає придбати на умовах даного договору право на використання творів, уклали даний договір.

У пункті 1.1 договору №ЛД-1/2008 від 09.06.2008 сторонами узгоджено, що ліцензіар надає ліцензіату на термін дії договору за оплачувану ліцензіатом винагороду право використання творів у встановлених договором межах, на умовах виключної ліцензії, тобто без збереження за ліцензіаром права видачі ліцензій на використання творів способами, передбаченими договором, іншим особам.

Відповідно до пункту 2.1 договору №ЛД-1/2008 від 09.06.2008 право використання творів засобами, передбаченими Договором, надаються ліцензіаром ліцензіату на території всіх країн світу, на термін з дати укладення Договору до 09.06.2019 включно.

Пунктом 2.2 договору №ЛД-1/2008 від 09.06.2008 ліцензіар надає ліцензіату право використовувати твори як разом, так і окремо способами, встановленими договором.

Вказаним договором також передбачено право ліцензіата видавати субліцензії без попередньої згоди ліцензіара, реєструвати твори або їх частини, назви та персонажів як торговельні марки (пункти 2.5 - 2.7 договору №ЛД-1/2008 від 09.06.2008).

Згідно з пунктом 2.10 договору №ЛД-1/2008 від 09.06.2008 якщо треті особи порушують виключне право ліцензіара, а таке порушення буде зачіпати права ліцензіата, то названі особи зобов'язуються разом захищати свої права. Відмова ліцензіара від захисту своїх прав, як і його бездіяльність не є перешкодою для самостійного вжиття ліцензіатом доречних заходів захисту його прав в передбаченому законом порядку.

В абзаці другому вступної частини ліцензійного договору №ЛД -1/2008 від 09.06.2008 зазначено, що ліцензіар (ОСОБА_4) володіє винятковим правом використання створених одноосібною творчою працею малюнків "ІНФОРМАЦІЯ_1", які використовуються при створенні персонажів аудіовізуального твору - анімаційного серіалу ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1".

Також ТОВ Студія "Анімаккорд" зазначено автором в першій серії аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу "ІНФОРМАЦІЯ_1" під назвою "Первая встреча", а саме: для сповіщення третіх осіб про свої права товариство використало знак охорони авторського права (латинська літера "с", обведена колом).

Отже, первинним власником аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу "ІНФОРМАЦІЯ_1", а також його частини - персонажу "ІНФОРМАЦІЯ_3" є ТОВ Студія "Анімаккорд" на підставі виконання договорів на створення аудіовізуального твору автором-виконавцем (сценаристом) та режисером - постановником.

08.06.2010 між ТОВ Студія "Анімаккорд" («далі -«правоволоділець») та ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі -«набувач») укладено договір про відчуження виключного права на аудіовізуальний твір №010601-МиМ (далі - договір №010601-МиМ від 08.06.2010), за умовами якого правоволоділець передає набувачу виключних прав на аудіовізуальний твір - серіал ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" володільця статусом («національного фільма»), а набувач зобов'язується виплатити правоволодільцю обумовлені договором винагороди.

Згідно із пунктом 2 додатку №1 до договору №010601-МиМ від 08.06.2010 одночасно з передачею права на аудіовізуальний твір передаються в повному обсязі виключні права на всі юридично значущі охоронювані елементи аудіовізуального твору (включно, але не обмежуючись, назвою аудіовізуального твору та його окремих серій, графічним зображенням, мальованими зображеннями персонажів аудіовізуального твору, їх іменами, текстом), незалежно від того чи поіменовані вказані елементи безпосередньо в таких Додатках до договорів.

Тобто ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" є власником виключних прав у повному обсязі також і на персонажі аудіовізуального твору - мультиплікаційного серіалу ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1", в тому числі персонаж "ІНФОРМАЦІЯ_3", який в силу статті 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права" охороняється як твір відповідно до цього Закону.

27.05.2014 представником ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_4", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було придбано дитячий блокнот з зображенням персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Реалізація товару підтверджується товарним чеком від 27.05.2014, в якому зазначено інформацію про суб'єкта господарської діяльності - ОСОБА_3; відомості про реалізований товар - блокнот "ІНФОРМАЦІЯ_1", 1 одиниця; вартість товару - 4грн за одиницю; дата продажу товару - 27 травня 2014р. (том ІІ а.с. 25).

Факт продажу також підтверджується відеофіксацією від 27.05.2014 в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_4", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (том І а.с. 91).

08.12.2014 ТОВ "ІНФОРМАЦІЯ_1" було направлено лист на адресу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 щодо припинення порушення авторського права та мирового врегулювання спору, який був отриманий відповідачем 13.12.2014, про що свідчить накладна кур'єрського сервісу «АЯ» №483281 (том І а.с. 92-96). Однак зазначений лист був залишений відповідачем без реагування.

Причиною виникнення спору у даній справі стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 12180 грн компенсації за порушення виключних майнових авторських прав позивача на частину аудіовізуального твору "ІНФОРМАЦІЯ_1" - персонаж "ІНФОРМАЦІЯ_3".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що позивач не надав суду доказів, які б свідчили про порушення відповідачем його авторських прав.

Колегія суддів апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право на судовий захист прав інтелектуальної власності є конституційним правом кожної особи (стаття 55 Конституції України).

Стаття 8 Закону України "Про авторське право і суміжні права" встановлює, що об'єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, в тому числі аудіовізуальні твори.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" аудіовізуальний твір - це твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і сприйняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, телевізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, телефільми, відеофільми, діафільми, слайд-фільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими.

Положеннями статті 9 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що частина твору, яка може використовуватись самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього закону.

Статтею 1 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, опублікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограм і відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися.

В силу статті 443 Цивільного кодексу України використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Частиною другою статті 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків правомірного використання, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону.

Відповідно до статті 50 цього Закону порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту, є, у тому числі, вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 Закону, з урахуванням передбачених статтями 21 - 25, 42 і 43 Закону обмежень майнових прав.

За приписами статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. При порушенні будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об'єктів суміжних прав, використанні творів і об'єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право, у тому числі, подавати позови про виплату компенсацій. При цьому суд має право, у тому числі, постановити рішення чи ухвалу про виплату компенсацій, що визначається судом у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов'язаний у встановлених пунктом "г" цієї частини межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Отже, з урахуванням сукупності наведених вимог чинного законодавства, а також роз'яснень судової практики, яка знайшла своє відображення у постанові Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 №5 "Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав" та в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №12 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності", можна дійти висновку про те, що виплата компенсації як спосіб захисту авторського права може мати місце у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права, і можливість застосування цього способу захисту не залежить від доведення розміру заподіяння збитків.

Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Розмір компенсації визначається судом, виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат (пункт "г" частини другої статті 52 Закону), які встановлені законом на час ухвалення рішення у справі.

Відповідач заперечує проти того, що ним здійснювався продаж контрафактного товару, та зазначає про те, що копія товарного чеку від 27.05.2014 не відповідає вимогам статті 34 Господарського процесуального кодексу України стосовно належності та допустимості доказів, оскільки, на його думку, не може вважатися документом.

Місцевим господарським судом було прийнято до уваги такі доводи відповідача та встановлено, що оскільки товарний чек від 27.05.2014 не містить адреси господарської одиниці та підпису особи, що здійснила розрахунок, він не є належним доказом придбання товару саме у відповідача.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових документів у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ - це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Отже, товарний чек є розрахунковим документом.

Відповідно до статті 3 цього Закону суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані, зокрема, надавати покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший письмовий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України "Про захист прав споживачів" (пункт 15 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових документів у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг»).

Разом з цим якщо форма та зміст фіскального чека, розрахункової квитанції та інших розрахункових документів, надання покупцю яких є обов'язковим, визначено Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України 01.12.2000 N614 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 лютого 2001 р. за N105/5296, то форма і зміст товарного чека на теперішній час законодавчо не встановлена.

Як вбачається із змісту товарного чеку від 27.05.2014, більш якісна копія якого знаходиться у томі ІІ на а.с. 25, він містить інформацію про реалізований товар (найменування блокнот «ІНФОРМАЦІЯ_1»), про кількість (1 шт.) та вартість товару (4 грн. за одиницю), дату проведення операції (27.05.2014) та відомості про особу господарювання, яка здійснила продаж цього товару (СПД ОСОБА_3, ІН НОМЕР_1).

Крім того, факт продажу блокноту із зображенням персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_3» підтверджується відеофіксацією, що була здійснена представником ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1» та яка взагалі залишилася поза увагою суду першої інстанції (том І а.с. 91).

Зазначені дані в їх сукупності дають можливість ідентифікувати хто саме та коли продав відповідний товар.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що станом на 27.05.2014 в приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_4», який розташований за адресою: АДРЕСА_1, господарську діяльність здійснював лише один суб'єкт господарювання - фізична особа-підприємець ОСОБА_3, що не заперечується відповідачем.

Відтак, факт продажу (розповсюдження, реалізації) відповідачем контрафактного товару із зображенням персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_3» підтверджений матеріалами справи.

Доказів законного використання відповідачем зазначеного вище аудіовізуального твору не встановлено.

За змістом статей 435, 440, 441, 443 Цивільного кодексу України, статей 7, 15, 31-33 Закону України "Про авторське право і суміжні права" право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку; використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом).

Використання твору без дозволу суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав є порушенням авторського права і (або) суміжних прав, передбаченим пунктом "а" статті 50 Закону України "Про авторське право і суміжні права", за яке пунктом "г" частини другої статті 52 цього Закону передбачена можливість притягнення винної особи до відповідальності у вигляді сплати компенсації в розмірі від 10 до 50 000 мінімальних заробітних плат.

Враховуючи викладене вище, а також те, що з боку підприємця ОСОБА_3 мало місце використання персонажу «ІНФОРМАЦІЯ_3» шляхом продажу відповідного товару із зображенням згаданого об'єкта авторського права за відсутності необхідного дозволу позивача, позовні вимоги про стягнення 12180 грн компенсації заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню.

При цьому колегією суддів враховано той факт, що станом на час ухвалення місцевим господарським судом рішення у справі мінімально дозволена статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" сума компенсації становила 13780 грн. Позивач, який первісно просив стягнути 73080 грн компенсації, заявою від 07.09.2015 зменшив розмір позовних вимог і в подальшому ним не подавались заяви про їх збільшення (том ІІ а.с. 41-42).

Враховуючи те, що відповідно до приписів статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог лише до прийняття рішення по справі, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для задоволення такої заяви, що міститься в прохальній частині апеляційної скарги, на стадії апеляційного провадження, а тому розмір компенсації господарським судом апеляційної інстанції визначено відповідно до статті 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", проте стягнуто в межах заявленої до стягнення суми.

З огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення суму, яка є меншою від мінімально дозволеного статтею 52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" розміру компенсації, зазначений висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в Одеській області від 02.06.2015 №4П не має правового значення, оскільки такий критерій як розмір доходу, отриманий внаслідок правопорушення, поряд з іншими критеріями, такими як одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів, тривалість порушення тощо, слугує виключно для визначення суми компенсації.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі (пункт 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 "Про судове рішення").

Оскаржене судове рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2015 не відповідає цим вимогам з підстав невідповідності висновків, викладених у ньому, обставинам справи та з огляду на те, що вказане рішення прийнято при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, а відтак підлягає скасуванню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 25.12.2015 у справі №916/487/15-г

скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЯ_1" 12180 грн компенсації та 1827 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 03.03.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна