ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" березня 2016 р.Справа № 916/30/16

За позовом: Запорізької міської ради

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест"

про стягнення 88982,50 грн.

Суддя Дяченко Т.Г.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1, за довіреністю

Від відповідача: ОСОБА_2, за договором

СУТЬ СПОРУ: Позивач - Запорізька міська рада звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест", у якій просить суд стягнути з відповідача суму збитків у розмірі 88982,50 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 11.01.2016р. суддею Дяченко Т.Г. порушено провадження у справі №916/30/16.

Відповідач проти задоволення позовних вимог у справі заперечує, що вбачається з наданого суду письмового відзиву від 03.02.2016р. та доповнень до нього, наданих до матеріалів справи повноважним представником відповідача.

Клопотання, подані до суду в порядку статті 74-1 ГПК України, були задоволені судом, розгляд справи в судових засіданнях проводився в режимі відеоконференції.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, суд встановив.

18 травня 2007р. між Запорізькою міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" (Орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 5,5993 га за адресою м. Запоріжжя, вул. Розваги, 27 з метою розташування оздоровчо-житлового комплексу з будівлями та спорудами Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" зі строком користування земельною ділянкою 19 років.

15 липня 2013р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт за №ЗП 62, згідно якої Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" декларувалось проведення робіт з реконструкції нежитлових приміщень басейну під кафе та адміністративно-санітарний комплекс за адресою: м. Запоріжжя, вулРозваги, 27.

30 жовтня 2013р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію про готовність обєкта до експлуатації за № ЗП 76, згідно якої Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" декларувався факт проведення реконструкції нежитлових приміщень басейну під кафе та адміністративно-санітарний комплекс І черга (адміністративно-санітарний корпус) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Розваги, 27 та готовність реконструйованого обєкта до експлуатації.

Згідно даних Декларації про готовність обєкта до експлуатації за № ЗП 76 від 30 жовтня 2013р. витрати на будівельно-монтажні роботи склали 889825 грн.

Як вбачається з доданої представником позивача до матеріалів справи копії рішення Запорізької міської ради від 24 грудня 2012р. №77 Про порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя на засіданні ради було затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя.

З урахуванням п. 2.2. вищезазначеного Порядку, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури м. Запоріжжя з урахуванням інших передбачених цим Порядком відрахувань становить, зокрема, для нежитлових будівель та споруд 10% загальної кошторисної вартості будівництва обєкта. А згідно п.2.7 даного Порядку, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури м. Запоріжжя визначається протягом 10 робочих днів з дня реєстрації виконавчим комітетом звернення замовника про укладання договору про пайову участь замовників у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва обєкта, з техніко-економічними показниками.

Як зазначається представником позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" не зверталось до Запорізької міської ради з метою укладання договору про пайову участь замовників у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя, не понесло витрат на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, чим, на думку представника позивача, порушено вимоги ст.40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 24 грудня 2012р. №77, що призвело до неотримання місцевим бюджетом доходів у розмірі такої пайової участі.

Як вбачається з даних розрахунку розміру збитків, проведеного представником позивача з урахуванням п.2.2 Порядку, затвердженого рішенням Запорізької міської ради від 24 грудня 2012р. №77, розмір не отриманої пайової участі складає 88982,50 грн., що складає 10% від загальної вартості будівництва, що була зазначена Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" у Декларації про готовність обєкта до експлуатації за № ЗП 76 від 30 жовтня 2013р.

У письмовій вимозі, датованій 29.07.2015р. №01/02-21/02465, Запорізькою міською радою зверталась увага відповідача на необхідність відшкодування збитків, завданих територіальній громаді у розмірі 88982,50 грн. Вказана вимога була отримана представником Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" 05.08.2015р., що вбачається з копії наявного у матеріалах справи поштового повідомлення про вручення, однак відповідачем не здійснювались заходи направлені на задоволення вимоги позивача.

Позовні вимоги у справі обґрунтовані завданням неправомірними діями відповідача, що полягали у неукладенні договору про пайову участь замовників у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Запоріжжя та не сплаті відповідачем пайової участі у сумі 88982,50 грн. (імовірний дохід позивача) та направлені на стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" 88982,50 грн. збитків.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ч.7 ст.193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом.

З урахуванням положень ч.2 ст.224 Господарського кодексу України збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України під збитками розуміються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зі змісту положень роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вбачається, що правовою підставою відповідальності за завдану шкоду є правопорушення, складовими елементами якого є: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина.

Відсутність одного з елементів складу цивільного правопорушення звільняє боржника від відповідальності за заподіяну шкоду, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Тобто, з урахуванням вище приведених положень, необхідними умовами для стягнення збитків є: 1) підтверджена належними доказами наявність певного розміру шкоди; 2) підтверджена належними доказами протиправна поведінка заподіювача шкоди; 3) засвідчений належними доказами факт того, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача шкоди є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки; 4) докази, що засвідчують наявність ознак вини заподіювача шкоди.

Приймаючи до уваги вищевикладене, на думку суду, предметом доказування у справі про стягнення збитків (упущеної вигоди) є наявність усіх складових елементів правопорушення.

На необхідність такого доказування вказують також приписи ч. 2 ст. 623 Цивільного кодексу України, відповідно до яких розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Крім того, необхідність доказування таких обставин покладається на позивача, що вбачається з суті положень ст. 33 ГПК України.

Між тим, як встановлено судом, доказів які б засвідчували наявність необхідних передумов для нарахування та стягнення збитків у розмірі 88982,50 грн. матеріали справи не містять.

Положеннями Закону України "Про планування містобудівної діяльності" встановлено правові та організаційні основи містобудівної діяльності і цей закон спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Як вбачається з положень п. 4 ст.1 Закону України "Про планування містобудівної діяльності" замовник є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території(однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. В свою чергу, положеннями статті 2 Закону України "Про планування містобудівної діяльності" визначається, що планування і забудова територій це діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема будівництво обєктів, реконструкцію існуючої забудови та території.

При цьому, виходячи з положень ч.ч. 2, 3 ст. 40 Закону України "Про планування містобудівної діяльності", замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Як було встановлено судом, ще 18 травня 2007р. між Запорізькою міською радою (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" (Орендар) було укладено договір оренди землі, за умовами якого відповідачу було надано у користування земельну ділянку площею 5,5993 га за адресою м. Запоріжжя, вул. Розваги, 27 з розміщеними на земельній ділянці будівлями оздоровчо-житлового комплексу, що належали Товариству з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест".

Відповідно, Товариством з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" не здійснювалась забудова земельної ділянки за адресою м. Запоріжжя, вул. Розваги, 27 у розумінні положень ст. 40 Закону України "Про планування містобудівної діяльності", що також вбачається зі змісту поданих відповідачем декларацій про початок виконання будівельних робіт за №ЗП 62 від 15 липня 2013р. та про готовність обєкта до експлуатації за № ЗП 76 від 30.10.2013р., відповідно до яких здійснювалась реконструкція існуючого обєкта.

З огляду на вищевикладене, Товариство з обмеженою відповідальністю "СПС-Інвест" не було замовником будівництва, так як не здійснювало забудову земельної ділянки, не було зобовязане укладати договір пайової участі з позивачем та сплачувати до місцевого бюджету кошти у вигляді пайових внесків.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Запорізької міської ради неправомірними і такими, що не підлягають задоволенню судом.

Така позиція суду у згоджується з судовою практикою вирішення подібних спорів, що вбачається, зокрема, з постанови ВГСУ від 27.01.2016р. у справі № 908/4000/15.

На підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Повний текст рішення складено 09.03.2016 року.

Рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Суддя Т.Г. Д'яченко