ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" лютого 2016 р. Справа №914/4809/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі:
Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.
Суддів: Мельник Г.І.
Михалюк О.В.
при секретарі Гарматі О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів
на рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2015р. (головуючий суддя Ділай У.І., судді Мороз Н.В., Мазовіта А.Б.)
у справі №914/4809/13
за заявою: Першого заступника військового прокурора Західного регіону України, м.Львів
про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Львівської області від 20.03.2014р.
за позовом: Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів
до відповідача: Мисливсько-рибальського господарства Майдан товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, с.Верещиця
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство військових мисливців та рибалок Західного регіону України, м.Львів
про стягнення 875 218,80 грн. (з яких 500 000,00 грн. основний борг, 211 849,00 грн. пеня, 100 000,00 грн. штраф, 21 000,00 грн. інфляційні, 43 369,80 грн. 3 % річних.)

за участю представників сторін:
прокурор: Майорчак В.М. згідно посвідчення №033498 від 18.05.2015р.
від позивача: Петруняк Є.В. згідно паспорту серія НОМЕР_1 ; Саницький А.І. по довіреності від 07.09.2015р.
від відповідача: не з`явився
від третьої особи: не з`явився
ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Львівської області від 25.11.2015р. задоволено заяву Першого заступника військового прокурора Західного регіону України. Ухвалу господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. у справі №914/4809/13 скасовано та прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Мисливсько-рибальського господарства Майдан товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України с.Верещиця, Яворівський район, Львівська область на користь Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів, 500 000,00грн. основного боргу, 211 141,14 грн. пені, 20 681,29 грн. інфляційних втрат, 42 287,67грн. 3 % річних та 11 611,65грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Мисливсько-рибальського господарства Майдан товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України, с.Верещиця, Яворівський район, Львівська область 19 254,73грн. в доход Державного бюджету України.
Суб`єкт підприємницької діяльності-фізична особа ОСОБА_1 , м.Львів, не погоджуючись з вказаним рішенням, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та просить його скасувати і прийняти постанову, якою повернути заяву Першого заступника військового прокурора Західного регіону України, м.Львів про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. без розгляду.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ще на етапі вирішення питання про прийняття заяви Першого заступника військового прокурора Західного регіону України, м.Львів про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. не дослідив належним чином підстави та обґрунтування заявника і прийняв таку заяву до провадження, що, на думку апелянта, є незаконним. Оскільки заявником вказана заява подавалась вже втретє, причини поважності пропуску строку на подачу заяви не можуть бути визнані судом поважними, оскільки підстава перегляду була відома заявнику набагато раніше. Також у апеляційній скарзі апелянт вважає неправомірними дії суду першої інстанції щодо прийняття заяви до розгляду без сплаченої заявником суми судового збору та винесення ухвали від 04.11.2015р. про відстрочення сплати судового збору, яка, на думку скаржника, не передбачена чинним ГПК України. Тому, апелянт вважає, що суд першої інстанції при прийнятті такої заяви до розгляду порушив норми процесуального права.
Щодо підстав скасування оскаржуваної ухвали господарського суду, апелянт вказує на те, що та нововиявлена обставина, на яку посилається заявник, і та, яка визнана судом, як нововиявлена, не існувала на момент прийняття ухвали суду від 20.03.2014р. про затвердження мирової угоди, відтак, на думку скаржника, не може прийматися судом до уваги в порядку ст.112 ГПК України. Тому апелянт просить суд скасувати рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2015р. і прийняти постанову, якою повернути заяву Першого заступника військового прокурора Західного регіону України, м.Львів про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. без розгляду. Одночасно, апелянт просить суд відстрочити сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу №10/2/3-22вих-16 від 25.01.2016р. Військовий прокурор Західного регіону України проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечує, вважає ї необґрунтованою, такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Безпідставність прийняття заяви прокурора до розгляду, останній спростовує правильністю застосування судом першої інстанції п.8.3 постанови Пленуму ВГСУ №17 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики перегляду рішень, ухвал, постанов за нововиявленими обставинами» та ст.ст.86,113 ГПК України, а враховуючи, що при подачі відповідної заяви заступником прокурора регіону зазначено обґрунтовану обставину для відновлення пропущеного строку на її подачу, господарським судом правомірно прийнято таку заяву до провадження. Прокурор не заперечує, що з моменту отримання листа Яворівської КЕЧ від 23.09.2015р. йому стало відомо про іншого власника спірного нерухомого майна, а після ознайомлення з матеріалами справи №914/4809/14 у березні 2015р., останнім було одночасно подано як апеляційну скаргу на ухвалу про затвердження мирової угоди від 20.03.2014р., так і заяву про перегляд вказаної ухвали за нововиявленими обставинами. Щодо відстрочення прокурору сплати судового збору, то таку дію останній вважає обґрунтованою, оскільки відповідно до ЗУ «Про судовий збір» та постанови Пленуму ВГСУ №7 від 21.02.2013р. відстрочення сплати судового збору з урахуванням майнового стану сторони є правом суду. В той же час, прокурор звернув увагу на те, що апелянт при подачі апеляційної скарги так само не сплатив судовий збір. Відтак, прокурор просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

У судовому засіданні 08.02.2016р. апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити та скасувати рішення господарського суду Львівської області. Прокурор проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві, просив залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно ст.99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.
Відповідно до ст.102 ГПК України, апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.
Відповідно до ст.811 ГПК України при розгляді скарги здійснювалось фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши докази матеріалів справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. встановлено, що внаслідок відсутності у МРГ "Майдан" Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України необхідної суми коштів для повернення СПД - ФО Петруняку Є.В. боргу, сторони домовились затвердити мирову угоду. Відповідно до умов укладеної між сторонами мирової угоди, Мисливсько-рибальське господарство "Майдан" передає належне йому на праві власності нерухоме майно згідно переліку, наведеного у п.2 мирової угоди, а також всіх прав на об`єкти, що розташовані на земельній ділянці по вул.Млинки,61 у с.Дубровиця Яворівського району Львівської області, по вул.Майдан,6 в с.Верещиця Яворівського району Львівської області у власність ОСОБА_1 з метою погашення боргу МРГ "Майдан" перед позивачем на суму 892 723 грн. 19 коп. (з яких: 500 000,00 грн. - основний борг; 211 849,00 грн. - пеня; 100 000,00 грн. - штраф; 21 000,00 грн. - інфляційні; 42 369,80 грн. - 3 % річні; 17 504,39 грн. - судовий збір). Провадження у справі № 914/4809/13 припинено.
Прокурор звернувся до господарського суду з заявою про перегляд ухвали суду від 20.03.2014р. за нововиявленими обставинами. В обґрунтування заяви посилається на те, що ухвала суду від 20 березня 2014р. грубо порушує інтереси держави, оскільки державним нерухомим майном розпорядилися особи, які не є власниками даного майна. За твердженням прокурора, на момент винесення вказаної ухвали існували істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі суду, про наявність даного спору не було відомо прокурору, а тому дана ухвала підлягає перегляду за нововиявленими обставинами, виходячи з наступного.
Серед іншого зазначає, що постановою Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2013р. відмовлено у задоволенні позовних вимог Військового прокурора Львівського гарнізону до Яворівського районного суду Львівської області з позовом в інтересах держави в собі Яворівської КЕЧ району, до Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області за участю третіх осіб - Товариства військових мисливців та рибалок Західного регіону України та Мисливсько-рибальського господарства Майдан про скасування рішення ради від 26.01.2009р. №12 Про оформлення права власності на будівлі та приміщення у селі Верещиця за мисливсько-рибальським господарством Майдан.
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2014р. у справі №2а/160/6/2013, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.12.2014р., апеляційну скаргу Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району задоволено частково та скасовано постанову Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2013р. у частині відмови у задоволенні позову. В цій частині ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги Військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Держави в особі Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району - задоволено частково. Скасовано рішення виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області від 26.01.2009р. №12 Про оформлення права власності на будівлі та приміщення в селі Верещиця за мисливського-рибальським господарством Майдан. У решті постанову Яворівського районного суду Львівської області від 26.09.2013р. залишено без змін.
Господарський суд зазначив, що заявник вважає, що факт, встановлений судовим рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду від 30.10.2014р., є істотною обставиною, яка не була і не могла бути відома на момент вирішення справи в суді першої інстанції, а відтак, ухвала господарського суду Львівської області від 20.03.2014р. підлягає перегляду за нововиявленими обставинами. Прокурору стало відомо, що власником спірного нерухомого майна з 2015 року є суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа Петруняк Є.В., з листа Яворівської КЕЧ району від 23.09.2015р.

В апеляційній скарзі апелянтом окрім оскарження рішення суду від 25.11.2015р., зазначено про незаконність та безпідставність саме прийняття заяви про перегляд ухвали від 20.03.2014р. за нововиявленими обставинами до розгляду.
Статтею 112 ГПК України визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами. Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є окремою процесуальною формою судового процесу, яка визначається юридичною природою цих обставин.
Заявник при подачі заяви просив поновити пропущений місячний строк, встановлений п.1 ч.2 ст.113 ГПК України, у зв`язку з наявністю істотних для справи обставин, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, посилаючись на те, що заява подається ним повторно після усунення її недоліків, які були визначені в ухвалі господарського суду Львівської області від 21.09.2015р.
Відповідно до ч.8 ст.113 ГПК України після усунення обставин, зазначених у п.п.2, 3 та 5 ч.6 цієї статті, заява про перегляд судових рішень господарського суду може бути подана повторно.
З огляду на викладене, вказані твердження апелянта вважаються судом безпідставними та необґрунтованими, з огляду на те, що, як вбачається з матеріалів справи, заявником вперше було подано вказану заяву в передбачені ГПК України строки, в подальшому у зв`язку із попереднім поверненням такої заяви без розгляду, заявником було долучено до заяви клопотання про відновлення пропущеного строку на подачу заяви про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами, яке було обґрунтовано належними та допустимими доказами та задоволено судом. Подача стороною заяви про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами із заявою про поновлення строку на відповідне звернення не суперечить нормам чинного Кодексу. Підстави пропуску та поважність причин оцінює суд. Розгляд заяви щодо поважності причин пропуску, передбаченого ГПК України строку на звернення із відповідною заявою, здійснюється судом з урахуванням обставин та причин такого пропуску. В той же час, чинним законодавством України не передбачено чітких підстав, за якими зазначені у заяві причини пропуску не можуть бути визнані судом поважними. Відтак, з огляду на викладене, вивчивши матеріли справи, колегія суддів погоджується із висновком господарського суду про поважність причин пропуску заявником строку на звернення із завою про перегляд ухвали за нововиявленими обставинами і про прийняття такої заяви до розгляду.

Оскаржуваним рішенням господарського суду було скасовано ухвалу про затвердження мирової угоди та прийнято рішення у справі, яким частково задоволено позовні вимоги Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів. Суд першої інстанції визнав нововиявленими обставинами зазначені у заяві прокурора факти та розглянув справу по суті. В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив наступне.
Згідно з абз.2 п.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №17 від 26.12.2011р. не можуть визнаватися нововиявленими обставини, на які посилався учасник судового процесу в своїх поясненнях в суді будь-якої з інстанцій, або які могли бути встановлені судом в разі виконання вимог процесуального закону, зокрема, статті 38 ГПК.
Перший заступник військового прокурора Західного регіону України не є стороною у справі №914/4809/13 та він не приймав участі в судовому процесі при винесенні спірної ухвали. Він вступив у справу вже з апеляційної інстанції.
Про факт існування судового спору, предметом якого було скасування рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району від 26.01.2009р. №12 Про оформлення права власності на будівлі та приміщення у с.Верещиця за Мисливсько-рибальським господарством Майдан, які передані згідно спірної ухвали, сторони у справі суд не повідомили.
При розгляді апеляційної та касаційної скарг судами встановлено, що постанови Львівського апеляційного адміністративного суду про скасування рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району від 26.01.2009р. №12 "Про оформлення права власності" на будівлі та приміщення не існувало. Відтак, така обставина не могла бути встановлена судом в разі виконання вимог процесуального закону, зокрема, статті 38 ГПК.
13.01.1995р. КМУ прийняв постанову №18 Про визначення органів управління майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, згідно якою на Міністерство Оборони України покладено повноваження органу управління майном підприємств,організацій та об`єктів колишнього військового-мисливського товариства Збройних Сил СРСР. Тобто, нерухоме майно, розташоване на території В/Ч НОМЕР_2 , перебуває в оперативному управлінні Яворівської КЕЧ району.
Статтею 6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" відчуження військового майна здійснюється Міністерством оборони України через уповноважені Кабінетом міністрів України підприємства та організації, визначені за результатами тендеру, після його списання. Рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.
Подаючи апеляційну та касаційні скарги, прокурор здійснював покладені на нього функції представництва інтересів держави в господарському суді, оскільки Львівським апеляційним адміністративним судом у постанові від 30.10.2014р. у справі №2а/160/6/2013 встановлено особливий статус спірного майна. Зокрема, зазначено, що Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994р. № 3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР встановлено , що тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього СРСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Одночасно, суд дійшов до висновку, що дій щодо відчуження земель Міністерством Оборони України не проводилось. Відтак, Виконавчий комітет Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області не мав права приймати рішення №12 від 26.01.2009р. Про оформлення права власності на будівлі та приміщення в с.Верещиця за Мисливського-рибальським господарством Майдан.
Згідно з ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Пунктами 8.6, 8.7 постанови Пленуму ВГС України №17 від 26.12.2011р., результат перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами повинен випливати з оцінки доказів, зібраних у справі, і встановлення господарським судом на основі цієї оцінки наявності або відсутності нововиявлених обставин, визначення їх істотності для правильного вирішення спору або розгляду справи про банкрутство. Господарський суд вправі змінити або скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Законом не передбачено здійснення перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами у повному обсязі. Отже, господарський суд переглядає судове рішення за нововиявленими обставинами лише в тих межах, в яких ці обставини впливають на суть рішення.
Досліджуючи умови мирової угоди, суд з урахуванням ст.13 ЦК України визначив повноваження сторони щодо розпорядження цим майном.
Одночасно, колегія суддів зазначає, що за умовами затвердженої ухвалою суду мирової угоди позивачу переходило право власності на два об`єкти, по вул.Млинки,61 у с.Дубровиця Яворівського району Львівської області та по вул.Майдан,6 в с.Верещиця Яворівського району Львівської області. Проте скасування рішення Івано-Франківської селищної ради Яворівського району від 26.01.2009р. №12 Про оформлення права власності на будівлі та приміщення у с.Верещиця, тобто на один з переданих об`єктів, тягне за собою в цілому скасування ухвали, якою було затверджено мирову угоду.
Відтак, вірним є висновок суду щодо того, що при винесенні ухвали про затвердження мирової угоди, суд не знав і не міг знати про наявність вказаного вище спору у адміністративному провадженні, тому така обставина є істотною і впливає на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається, оскільки рішення виконавчого комітету Івано-Франківської селищної ради Яворівського району Львівської області №12 від 26.01.2009р. Про оформлення права власності на будівлі та приміщення в с.Верещиця за Мисливського-рибальським господарством Майдан породжувало правові наслідки від моменту його видання і фактично покладено в основу ухвали про затвердження мирової угоди у даній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2009р. між Суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) та Мисливсько-рибальським господарством Майдан (далі по тексту відповідач) був укладений договір про надання юридичних послуг (далі по тексту договір).
За умовами укладеного договору, позивач приймає на виконання замовлення для здійснення юридичного консультативного забезпечення інтересів діяльності відповідача. Кількість та вартість наданих послуг підтверджується актами виконаних робіт, що підписуються сторонами. (п.п.1.1, 3.3)
На виконання умов договору, позивач надав відповідачу юридичні послуги на загальну суму 500 000 грн. 00 коп., що підтверджується актом №12-2010 від 30.12.2010р. здачі-приймання робіт. У акті зазначено, що такий є підставою для розрахунків за проведені роботи по договору від 05.01.2009р. за 2010 рік та вступає в законну силу з моменту залишення Вищим господарським судом України без змін постанови Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2010р. у справі №6/76 (6/159).
03.03.2011р. постановою Вищого господарського суду України у справі №6/76 (6/159) касаційну скаргу Військового прокурора Західного регіону України залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 25.10.2010 р. у справі №6/76 (6/159) - без змін.
Відповідно до п.3.4. договору, оплата роботи позивача за надання послуг, передбачених цим договором, проводиться відповідачем на протязі 5 банківських днів з моменту підписання акту виконаних робіт.
Порушуючи умови договору, відповідач не здійснив оплату за надані послуги, внаслідок чого у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість на суму 500 000 грн. 00 коп.
Відповідач не спростував доводів позовної заяви, не надав суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин, ніж ті, що досліджені в ході судового розгляду, доказів оплати заборгованості за договором овердрафту позивачу не надав. В підтвердження наявності боргу між сторонами було укладено мирову угоду.
Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно ст.174 ГК України господарське зобов`язання виникає, зокрема, з господарського договору.
Статтею 193 ГК України зазначається, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Вірним є висновок господарського суду, що відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, чим порушив вимоги ч.2 ст.193 ГК України. Відтак, позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за договором.

Відповідно до умов п.4.3. договору, за невиконання відповідачем п.3.4. цього договору (оплата за надані послуги), він сплачує на користь позивача пеню в розмірі 0,5 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, а також штраф в розмірі 20 % від вартості послуг, встановленої актами здачі-приймання виконаних робіт.
Статтею 611 ЦК України встановлено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки.
Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Пеня, за визначенням ч.3 ст.549 ЦК України це вид неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом
За неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем, відповідно до умов договору та вимог ст.625 ЦК України, нараховано 211 849,00грн. пені, 100 000,00грн. штрафу, 21 000,00грн. інфляційних та 42 369,80грн. 3% річних.
В той же час, п. 4.5. договору, сторони погодили, що нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення розрахунку без урахування шестимісячного обмеження, встановленого п.6 ст.232 ГК України та з позовною давністю у три роки.
Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Проте, як вірно зазначив господарський суд, укладеним між сторонами договору передбачене, що нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення розрахунку без урахування шестимісячного обмеження.
Відповідно до ст.256, ч.2 ст.258, ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
З урахуванням умов укладеного між сторонами договору, вірним є висновок суду щодо незастосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Крім того, сторони у спорі не звертались до суду із заявою про застосування позовної давності, як цього вимагає ч.3 ст.267 ЦК України
Відтак, колегія суддів погоджується з проведеним судом першої інстанції перерахунком суми пені, 3% річних та інфляційних втрат, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України та з урахуванням п.3.4 договору, і вірно визначив, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення пеня у сумі 211 141,14грн., інфляційні втрати у сумі 20 681,29грн. та 3 % річних у сумі 42 287,67грн., решта позовних вимог залишається без задоволення.

Одночасно, з урахуванням позиції Верховного суду України, викладеній у постанові ВСУ у справі №6-2003цс15 від 21.10.2015р., суд вважає обґрунтованою відмову господарського суду у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 100 000,00грн. штрафу, оскільки з огляду на положення ст.61 Конституції України та ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування за одне й те саме порушення неможливе.
Враховуючи умови укладеного між сторонами договору, проведені перерахунки пені, 3% річних, інфляційних втрат та норми чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні. Господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо прийняття заяви про перегляд ухвали суду з нововиявленими обставинами до розгляду, вірно застосував норми матеріального та процесуального права і задовольнив вказану заяву. У свою чергу, позивачем доведено та обґрунтовано позовні вимоги, зокрема доведено факт виникнення господарського зобов`язання відповідача з оплати за надані послуги, однак, відповідачем безпідставно їх не оплачено, тому судом першої інстанції вірно визначено, що позовні вимоги є правомірними та підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Відповідно до п.4 ст.129 Конституції України, ст.ст.33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.
У відповідності до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, вважаються судом недоведеними належними засобами доказування, твердження скаржника спростовуються матеріалами справи, і, всупереч вищевказаним нормам ГПК України, апелянтом не подано доказів, які б спростовували факти, та правомірні висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи викладене вище, надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам, повною мірою дослідивши всі обставини справи, норми чинного законодавства України, судова колегія апеляційної інстанції дійшла до висновку, що апеляційна скарга Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів підлягає залишенню без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2015р. по справі №914/4809/13 залишенню без змін.
Ухвалою суду від 28.12.2015р. з урахуванням ч.1 ст.8 Закону України "Про судовий збір", апелянту було відстрочено сплату судового збору до 25.01.2016р. Ухвалою суду про відкладення розгляду скарги від 25.01.2016р. сплату судового збору було відстрочено до 08.02.2016р.
Відповідно до пп.4 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подачу до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду, ставка судового збору встановлюється у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
З квитанції №1, доданої позивачем до позовної заяви, вбачається, що останнім було сплачено 17 504,39грн. судового збору. Відтак, відповідно до ст.49 ГПК України, сума судового збору, яка підлягає до стягнення з апелянта в дохід Державного бюджету України за подачу апеляційної скарги, становить 19 254,83грн.

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2015р. по справі №914/4809/13 залишити без змін.
Стягнути з Суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 , м.Львів ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на користь Державного бюджету України (отримувач - УДКСУ у Личаківському районі м.Львова, , МФО 825014, рахунок отримувача 2006, банк отримувача ГУДКСУ у Львівській області, код класифікації доходів бюджету 22030101) 19 254,83грн. за подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 01.03.2016р.
(у зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному з 09.02.2016р. по 19.02.2016р. та у відпустці з 22.02.2016р. по 29.02.2016р.)

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді Г.І. Мельник

О.В. Михалюк