ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016 року Справа № 904/10536/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Кощеєва І.М. ( доповідач ),

суддів: Євстигнеєва О.С., Вечірка І.О.

секретар судового засідання Ковзиков В.Ю.

представники сторін:

від позивача: Войтко О.В. - представник ( дов. від 16.10.2015 р. )

від відповідача: ОСОБА_2 - представник ( дов. від 15.12.2015 р. № 3507 )

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2016 р. у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом "Гермес"

( м. Київ )

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

( м. Павлоград, Дніпропетровської області )

про стягнення заборгованості за поставлений товар згідно видатковою накладної

№ 245 від 16.05.2014 у загальному розмірі 21 355 грн. 80 коп.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом "Гермес" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 заборгованість за поставлений товар згідно видаткової накладної № 245 від 16.05.2014 р. у загальному розмірі 21 355 грн. 80 коп. Ціна позову складається з наступних сум: 17 508 грн. 20 коп. - основний борг; 2 984 грн. 74 коп. - пеня; 862 грн. 86 коп. - 3% річних.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2016 р. ( суддя Фещенко Ю. В. ) у справі № 904/10536/15 позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом "Гермес" - 17 508 грн. 20 коп. основного боргу, 860 грн. 46 коп. - 3% річних, 1 047 грн. 63 коп. частину витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи рішення суд виходив з обставин, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Оскільки сторони не узгодили в договорі конкретний розмір пені, то нарахування позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України є неправомірним. Вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 860 грн. 46 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/10536/15 від 18.01.2016 р. в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 17 508 грн. 20 коп. та 3 % річних у розмірі 860 грн. 46 коп., як прийняте без всебічного, повного і об'єктивного вивчення всіх обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Дом «Гермес» в задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 17 508 грн. 20 коп. та 3% річних у розмірі 860 грн. 46 коп.

Так, в апеляційній скарзі, в обґрунтування своїх доводів, Відповідач посилається на те, що Позивачем не вірно визначено базу оподаткування ПДВ всупереч вимогам ст. 188 ПК України, що в свою чергу призвело до невірного визначення суми заборгованості. Відповідно до п. 188.1 ПКУ, база оподаткування ПДВ операцій з постачання зазначених послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижчої за звичайні ціни, визначені відповідно до ст. 39 ПКУ. При цьому враховуються загальнодержавні податки та збори (крім податку на додану вартість). До складу договірної (контрактної) вартості включаються кошти, а також вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються безпосередньо покупцем або третьою особою у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. Водночас підпунктом 194.1.1 ПКУ визначено, що податок на додану вартість додається до ціни товарів (послуг).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції у справі № 904/10536/15 законним, а апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 04.02.2016 р. у справі № 904/10536/15, колегією суддів у складі: головуючого судді - Кощеєва І.М.., суддів - Євстигнеєва О.С., Вечірка І.О. апеляційну скаргу прийнято до розгляду. Розгляд призначено на 01.03.2016 р.

У судовому засіданні 01.03.2016 р. була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.05.2014 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний Дом "Гермес" ( Постачальник ) здійснило поставку Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_3 ( Покупець ) добрив НАНІТ на загальну суму 46 972 грн. 90 коп., що підтверджується видатковою накладною № 245 від 16.05.2014 р. ( а. с. 14 ).

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення, вказана накладна підписана відповідачем особисто та скріплена його печаткою.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Обставина, яка пов'язана із поставкою Позивачем та отриманням Відповідачем товару за вказаним вище первинним бухгалтерським документом свідчить про укладення між сторонами - договору у спрощений спосіб, який за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін ( ч. 2 ст. 712 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу ст. ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Так, на оплату поставленого товару Позивачем було виставлено Відповідачу рахунок на оплату № 230 від 16.05.2014 р. на суму 46 972 грн. 90 коп. ( а. с. 13 ).

В порушення вказаних положень чинного законодавства, Відповідачем отриманий товар було оплачено лише частково в сумі 15 972 грн. 90 коп. наступним чином: 05.06.2014 р. в сумі 7 972 грн. 90 коп. ( а. с. 17 ); 18.06.2014 р. в сумі 8 000 грн. 00 коп. ( а. с. 18 ), що підтверджується банківською випискою ( а. с. 16-18 ).

Крім того, відповідно до видаткової накладної (повернення) № ВП-0000001 від 18.08.2014 р. Відповідачем було частково повернуто Позивачу отриманий товар на суму 13 491 грн. 80 коп. ( а. с. 15 ).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, Відповідач свій обов'язок щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару не виконав, оплативши вказаний товар лише частково, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед Позивачем в сумі 17 508 грн. 20 коп.

Позивачем на адресу Відповідача направлявся лист-вимога від 01.10.2015 р., в якому він просив погасити заборгованість в сумі 21 355 грн. 80 коп. ( в тому числі основний борг, пеня та 3% річних ), але вказана вимога була залишена Відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи наведене, та визначений законодавством порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання Покупцем товару за спірним правочином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що строк оплати товару за вказаною вище видатковою накладною настав, у зв'язку з чим позовні вимоги Позивача в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі ст. 625 ЦК України Позивач нарахував та просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за загальний період з 17.05.2014 р. по 01.10.2015 р. в сумі 862 грн. 86 коп.

Господарським судом Дніпропетровської області було здійснено перевірку розрахунку 3 % річних, зробленого Позивачем, та встановлено, що він не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, оскільки день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань ( 3 % річних ) та пені.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання Відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені Позивачем у розрахунку, а також часткові оплати, здійснені 05.06.2014 р. та 18.06.2014 р. та часткове повернення товару 18.08.2014 р. Відповідачем, здійснивши власний розрахунок 3 % річних за вказаними періодами, місцевим судом було встановлено: в період з 17.05.2014 р. по 04.06.2014 р. заборгованість Відповідача становила 46 972 грн. 90 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 73 грн. 36 коп.; в період з 05.06.2014 р. по 17.06.2014 р. заборгованість Відповідача становила 39 000 грн. 00 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 41 грн. 67 коп.; в період з 18.06.2014 р. по 17.08.2014 р. заборгованість Відповідача становила 31 000 грн. 00 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 155 грн. 43 коп.; в період з 18.08.2014 р. по 01.10.2015 р. заборгованість Відповідача становила 17 508 грн. 20 коп., а отже, 3% річних в цей період складають 590 грн. 00 коп., а всього 860 грн. 46 коп.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги Позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 860 грн. 46 коп.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що оскільки сторони не узгодили в договорі конкретний розмір пені, то нарахування Позивачем пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України є неправомірним.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Між сторонами відсутній договір відповідно до якого, сторони визначили розмір та базу нарахування пені, крім того сплата пені (обов'язок та умови її сплати) в даних правовідносинах не передбачена жодним законодавчим актом.

Щодо заперечень Відповідача в частині неправильного визначення Позивачем вартості товару та неправомірності включення до нього суми податку на додану вартість, то вони обґрунтовано не були прийняті місцевим судом до уваги з тих підстав, що у видатковій накладній № 245 від 16.05.2014 р. вказано вартість товару - 46 972 грн. 90 коп., в тому числі ПДВ - 7 828 грн. 82 коп. Крім того, вказана вартість товару була погоджена сторонами і помилка сторін в розрахунку ПДВ не впливає на розмір грошових зобов'язань, які виникли у Відповідача.

Так, за приписами пункту 188.1 ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 22.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку судової колегії місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального права, тобто рішення місцевого суду відповідає вищезазначеним вимогам.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи, які фактично повторюють доводи викладені ним у відзиві на позов і яким місцевий суд дав належну оцінку, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову в частині стягнення суми основного боргу та 3% річних.

Керуючись ст. ст. 101 - 105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2016 р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 18.01.2016 р. у справі № 904/10536/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Постанова складена у повному обсязі 02.03.2016 року

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.С. Євстигнеєв

Суддя І.О. Вечірко