КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа№ 910/6403/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Лобаня О.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 15.02.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року

у справі № 910/6403/13 (суддя Паламар П.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, ціна позову 514 435 507,68 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/6403/13 позов публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення боргу, сум за прострочення виконання боржником грошового зобов'язання, ціна позову 514 435 507,68 грн. - задоволено частково.

Стягнуто з дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на користь публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 351 057 754,09 грн. боргу, 46 963,70 грн. витрат по оплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 20.10.2015 року, позивач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/6403/13 скасувати в частині відмови у стягненні 65 521 601,31 грн. 3% річних та 97 856 152,28 грн. інфляційних втрат, та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача кошти, у стягненні яких було відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи. Зокрема, як зазначає позивач, місцевим господарським судом неправомірно застосовано до зобов'язань з оплати 3% річних та інфляційних втрат положення Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію №3319-VI. При цьому, скаржник послався на переривання строку позовної давності у зв'язку з підписанням акту звіряння взаєморозрахунків між сторонами. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 30.11.2015 року відновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

У судових засіданнях 18.01.2016 року та 15.02.2016 року представники скаржника надали суду свої пояснення по справі в яких, апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі з доводами зазначеними в ній та просили оскаржуване рішення господарського суду міста Києва скасувати в частині відмови у стягненні 65 521 601,31 грн. 3% річних та 97 856 152,28 грн. інфляційних втрат, та прийняти в цій частині нове рішення суду, яким стягнути з відповідача на користь позивача 3% та інфляційні втрати у повному обсязі.

Представник ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» у судових засіданнях 18.01.2016 року та 15.02.2016 року також надав суду свої пояснення, щодо поданої апеляційної скарги в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача так як, вважає скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення господарського суду міста Києва законним та обгрунтованим. Представник відповідача просив апеляційний господарський суд залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 20.10.2015 року, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явилися у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

23 січня 2009 року між позивачем та відповідачем укладено договір № 06/09-6 поставки природного газу для населення, додаткові угоди № 1 від 28 лютого 2009 року, № 2 від 23 жовтня 2009 року до цього договору згідно з умовами яких позивач зобов'язався передати відповідачу протягом 2009 року природний газ в обсязі до 0 м3 згідно погодженого графіку, а останній - прийняти та оплатити його вартість за цінами, погодженими у розділі 4 цього договору.

Згідно умов п. 2.1 договору в редакції додаткової угоди № 1 від 28 лютого 2009 року постачальник передає покупцеві у I кварталі 2009 року до м3 природного газу, у ІІ кварталі - до м3, у ІІІ кварталі - до м3, у ІV кварталі - до м3.

Згідно п. 5.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем протягом місяця, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок проводиться на підставі акту приймання-передачі газу до 25-го числа місяця, наступного за місяцем поставки.

Строк дії договору відповідно до умов п. 10.1 договору встановлений з моменту його підписання сторонами і діє в частині поставки газу з 1 січня до 31 грудня 2009 року, в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Як зазначає позивач, він виконав свої зобов'язання належним чином та згідно з актами передачі-приймання природного газу №№ 01/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-4, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 31 січня 2009 р., 01/09-НГУ-ГВВ/Н-3/3, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-1/1, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2/2, 01/09-НГУ-ГВВ/Н-4/4 від 26 лютого 2009 р., 01/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-4, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 02/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 28 лютого 2009 р., 03/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 03/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 31 березня 2009 р., 04/09-НГУ-ГВВ/Н-1 від 30 квітня 2009 р., 05/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 травня 2009 р., 04/09-НГУ-ГВВ/Н-2, 03/09-НГУ-ГВВ/Н-3 від 22 травня 2009 р., 06/09-НГУ-ГВВ/Н від 30 червня 2009 р., 07/09-НГУ-ГВВ/н від 31 липня 2009 р., 08/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 серпня 2009 р., 09/09-НГУ-ГВВ/Н від 30 вересня 2009 р., 10/09-НГУ-ГВВ/РО, 10/09-НГУ-ГВВ/Н від 31 жовтня 2009 р., 11/09-НГУ-ГВВ/Н, 11/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 11/09-НГУ-ГВВ/РО, 11/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 30 листопада 2009 р., 12/09-НГУ-ГВВ/Н, 12/09-НГУ-ГВВ/Н-1, 12/09-НГУ-ГВВ/РО, 12/09-НГУ-ГВВ/Н-2 від 31 грудня 2009 р., передав відповідачу протягом 2009 року 8,115 м3 природного газу вартістю ,46 грн.

В свою чергу за поставлений позивачем газ відповідач розрахувався частково. Так, станом на 18 березня 2013 року несплаченою є заборгованість у розмірі 351 057 754,09 грн.

Зазначена заборгованість також підтверджується підписаним 31.12.2012 року сторонами актом звіряння розрахунків.

Так, у квітні 2013 року ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних втрат.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року по справі № 910/6403/13 позов ПАТ «НАК «Нафтогаз України» про стягнення боргу, 3% річних та інфляційних втрат - задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 351 057 754,09 грн. боргу, 46 963,70 грн. витрат по оплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно з ч.2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалося вище та вірно встановлено судом першої інстанції, за актами приймання-передачі природного газу позивач поставив протягом січня-грудня 2009 року 10 439 368 308,115 м3 природного газу, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 6 283 460 004,46 грн.

За поставлений позивачем природній газ відповідач розрахувався частково. Станом на 18 березня 2013 року несплаченою є заборгованість у розмірі 351 057 754,09 грн.

Оскільки відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано доказів сплати заборгованості за поставлений газ, вказана заборгованість підтверджується матеріалами справи та не заперечується самим же відповідачем, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 351 057 754,09 грн. боргу.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 97 856 152,28 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення та 65 512 601,31 грн. 3% річних з простроченої суми, нарахованих на заборгованість за природний газ, спожитий відповідачем у період до 01.01.2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відмовляючи у задоволені позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав у позивача нараховувати інфляційні втрати та 3% річних відповідно до вимог Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію».

Колегія суддів звертає увагу, що 04.06.2011 року набрав чинності Закон України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» № 3319-VI від 12.05.2011 року. Дія цього Закону поширюється на підприємства незалежно від їхніх форм власності, що виробляють, транспортують і постачають теплову та електричну енергію, надають послуги з диспетчерського управління об'єднаною енергетичною системою України, суб'єктів господарювання, що здійснюють постачання природного газу та електричної енергії за регульованим тарифом, Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України» та її дочірні підприємства ДК «Газ України», ДК «Укртрансгаз», ДК «Укргазвидобування», ДАТ «Чорноморнафтогаз» та ДП «Енергоринок».

Згідно з пунктом 2.2 статті 2 вказаного Закону підлягає списанню заборгованість, у тому числі встановлена судовим рішенням, з пені, штрафних та фінансових санкцій (три відсотки річних та індекс інфляції), які нараховані підприємствам, визначеним у статті 1 цього Закону, на заборгованість за природний газ, спожитий ними у період з 1 січня 1997 року до 1 січня 2011 року, і несплачена станом на дату набрання чинності цим Законом.

Положення ст. 2 Закону передбачено як списання заборгованості за природний газ, так і заборгованості з штрафних та фінансових санкцій нарахованих на заборгованість за природний газ.

Однак, на відміну від списання заборгованості за природний газ ДК «Газ України» перед НАК «Нафтогаз України», яка відповідно до п. 2.1.1 Закону та п. 9 Порядку обмежена сумами, що списані підприємствами перед ДК «Газ України», заборгованість з штрафних та фінансових санкцій визначена п.2.2 не містить таких обмежень.

А тому, сума списання заборгованості із сплати пені, штрафних та фінансових санкцій, в силу положень п. 6, 7 Порядку, не обмежена протоколами учасників процедури, а самостійно визначається у відповідних договорах, що укладаються між учасниками процедури списання відповідно до Цивільного та Господарського кодексів України і здійснюється такими учасниками самостійно.

При цьому, положення п.2.1 Закону носить імперативний характер, що передбачає обов'язок суб'єктів, визначених у ст.1 Закону, а не право на списання.

Посилання ж у п. 2.2. ст.2 Закону на «підприємства, визначені у статті 1 цього Закону», означає, що до цих підприємств належить, зокрема, і ПАТ «НАК «Нафтогаз України». А тому, враховуючи імперативний характер норми, а також ту обставину, що списання сум заборгованості з пені, штрафних та фінансових санкцій визначених п.2.2 Закону не обмежено, а визначається у відповідних договорах, позивач, як учасник процедури визначений у ст. 1 Закону зобов'язаний самостійно списати заборгованість відповідача з штрафних та фінансових санкцій і не обмежений діями відповідача щодо списання.

Таким чином, за зазначеним Законом відповідач мав право списати заборгованість з пені, штрафних та фінансових санкцій, які нараховані на заборгованість, спожитий у період з 01.01.1997 року до 01.01.2011року. Закон втратив чинність 30.06.2012 року.

Отже, судова колегія вважає, що нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних, які були нараховані останнім на заборгованість за природний газ, спожитий у період з 01.01.1997 року по 01.01.2011 року, після втрати Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» чинність, позбавляє відповідача права на списання. При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що під час дії Закону, сторонами не було списано заборгованість по спірному договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 14 Цивільного кодексу України, особа може бути звільнена від цивільного обов'язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України). Згідно п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства, зокрема є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до п. 3 ст. 16 Цивільного кодексу України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Так, вимога позивача, викладена в позовній заяві свідчить, що позивач мав намір як під час дії Закону, так і після закінчення строку його дії, стягнути на свою користь інфляційні та 3% річних. Проте, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з акта звіряння розрахунків від 31.12.2012 року, 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість за спірним договором нараховані не були.

Отже, за умови належного здійснення позивачем права на нарахування штрафних та фінансових санкцій, що є предметом даного спору, у період до 30.06.2012 року, відповідач мав право списати таку заборгованість відповідно до вимог вищевказаного Закону.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення правомірно застосував положення Закону України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» №3319-VI до спірних правовідносин.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованим посилання скаржника на переривання строку позовної давності у зв'язку з підписанням акту звіряння взаєморозрахунків між сторонами 31.12.2012 року. Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України зокрема у своїй постанові від 28.10.2015 року по справі № 910/3134/15-г.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає що суд першої інстанції правомірно задовольнив позов частково та стягнув з відповідача на користь позивача 351 057 754,09 грн. боргу, та вірно відмовив у стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз України» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року у справі № 910/6403/13 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 20.10.2015 року у справі № 910/6403/13 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6403/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.І. Лобань

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук

Дата підписання 22.02.2016 року