КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа№ 925/1549/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Корсакової Г.В.

Власова Ю.Л.

представники сторін:

Від позивача: Селюков О.В.

Від відповідача: Годованюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15 (суддя Єфіменко В.В.)

за позовом Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Кометус"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів"

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15, позов Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Кометус" до ТОВ "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" задоволено повністю, а саме: присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 282 827 грн. інфляційних втрат, 11 910,66 грн. 3% річних, а також присуджено 5 412,00 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивовано тим, що оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, є доведеною.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15 - скасувати.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при вирішенні спору було допущено порушення норм процесуального та матеріального права, оскільки судом було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи від 04.09.2015, що призвело до того, що судом не було досліджено докази виконання рішення Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014, суд прийняв рішення без встановлення факту виконання зобов'язання відповідачем та не встановив факт прострочення виконання зобов'язання відповідачем, що має значення для розрахунку заявлених до стягнення показників, які суд не перевірив, а тому суд прийняв рішення без врахування та перевірки фактів, що мають значення для правильного вирішення справи по суті та використано неналежний розрахунок інфляційних нарахувань. Також, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні в його описовій частині не викладено клопотань, які заявлялись відповідачем (про відкладення розгляду справи та про продовження строку вирішення спору у справі від 04.09.2015, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції від 01.10.2015 та 20.10.2015). Апелянт вважає, що суд першої інстанції діяв упереджено стосовно його інтересів.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15 передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Станіку С.Р., для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2015 апеляційну скаргу ТОВ "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи № 925/1549/15 призначено на 10.02.2016.

04.02.2016 через канцелярію Київського апеляційного господарського суду від представника апелянта надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв'язку з неможливістю представника відповідача бути присутнім в судовому засіданні у зв'язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні в іншому суді.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги, відкладено розгляд апеляційної скарги до 24.02.2016; продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

В судовому засіданні 24.02.2016 представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки останнє винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта в судовому засіданні 24.02.2016 доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15- скасувати, посилаючись на порушення при його прийнятті норм матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014 в справі № 5026/1170/2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015, задоволено позов Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Кометус" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів", а саме: присуджено до стягнення 551 000,00 грн. заборгованості, 159 239,00 грн. втрат внаслідок інфляції та 70 422,33 грн. 3% річних, а також 16 023,82 грн. витрат по сплаті судового збору, про що також видано відповідний наказ.

До того ж, згідно бази даних «Діловодство» Київського апеляційного господарського суду, касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" на постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015 та на рішення господарського суду Черкаської від 10.12.2014 у справі №5026/1170/2012 повернуто скаржнику, про що Вищим господарським судом винесено відповідну ухвалу від 27.07.2015.

Судові рішення першої та апеляційної інстанції мотивовані наступним:

- рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю ,,Ватутінський комбінат будівельних матеріалів", яке оформлене протоколом № 19 від 18.07.2008р. Виробничо-комерційне товариство з обмеженою відповідальністю ,,Кометус" було виключено зі складу учасників відповідача;

- 17.07.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю ,,Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" (сторона 1) та Виробничо-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю ,,Кометус" (сторона 2) укладено Угоду, відповідно до умов якої, враховуючи те, що сторона 1, яка відповідно до рішень загальних зборів учасників № 19 від 18.07.2008р. та № 22 від 20.02.2009р. має здійснити розрахунок із стороною 2, як із вибувшим учасником сторони 1 здійснивши виплату на користь сторони 2 в розмірі 1 216 000,00 грн. та з урахуванням складних умов, які настали внаслідок світової фінансової кризи, з метою уникнення негативних наслідків та здійснення належних розрахунків, дійшли згоди про відстрочення терміну здійснення остаточної виплати на користь сторони 2, продовживши його на один рік, а саме до 19 липня 2010р. включно. Виплата стороною 1 стороні 2 грошових коштів у розмірі 1 216 000,00 грн. має бути здійснена окремими траншами наступним чином: перший транш - у термін до 24 липня 2009р. - 400 000,00 грн.; другий транш - у термін до 24 жовтня 2009р. - 204 000,00 грн.; третій транш - у термін до 26 січня 2010р. - 204 000,00 грн.; четвертий транш - у термін до 24 квітня 2010р. - 204 000,00 грн.; п'ятий транш - у термін до 19 липня 2010р. - 204 000,00 грн.

- відповідачем в період з липня 2009р. по травень 2012р., що відповідає термінам, встановленим в Угоді, сплачено на рахунок позивача 665 000,00 грн. згідно з виписками по рахунках, копії яких наявні в матеріалах справи; призначення платежу - ,,Повернення частки вибувшого учасника Товариства згідно протоколу б/н від 18.07.2008р." та ,,...протоколу № 19 від 18.07.2008р." Тобто, відповідачем здійснено частково виплати, які є предметом Угоди від 17.07.2009р.

- доказів сплати решти суми у розмірі 551 000,00 грн. матеріали справи не містять;

- відповідно до існуючого зобов'язання відповідачем сплачено на користь позивача лише 665 000,00 грн., що підтверджується виписками установи банку про рух коштів; при цьому заборгованість з виплати в розмірі 551 000,00 грн. останнім не сплачено;

- у відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України присуджено до стягнення розмір 3% річних за період з 20.07.2010 по 23.10.2014 (сума боргу - 551 000,00 грн.; кількість днів - 1 556) в сумі 70 422,33 грн., а також розмір втрат внаслідок інфляції за період з 20.07.2010р. по 23.10.2014р. в сумі 159 239,00 грн.

Частиною третьою статті 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні від 25.07.2002 по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до положень ст. 54 Закону України ,,Про господарські товариства" при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіт алі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі.

Нормами ч. 2 ст. 148 ЦК України визначено, що учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини, встановлені рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014 в справі № 5026/1170/2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015, в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування, зокрема обставини наявності невиконаного грошового зобов'язання в сумі 551 000,00 грн., яке виникло у відповідача перед позивачем в силу приписів ст. 54 Закону України ,,Про господарські товариства", ч. 2 ст. 148 ЦК України, внаслідок виходу останнього зі складу учасників відповідача, та не було виконано у строк, узгоджений сторонами в угоді від 17.07.2009 (не пізніше 19.07.2010), у зв'язку з чим відповідачем допущено порушення свого грошового зобов'язання перед позивачем.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем було перераховано на користь позивача 665 000,00 грн. вартості частки учасника, який вибув з товариства (22.07.2009 - 400 000,00 грн., 21.10.2009 - 204 000,00 грн., 30.03.2012 - 50 000,00 грн., 23.06.2011 - 2 000,00 грн., 14.06.2011 - 2000,00 грн., 04.05.2012 - 500,00 грн., 08.05.2012 - 500,00 грн., 15.08.2011 - 2000,00 грн., 05.08.2011 - 2 000,00 грн.), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, копії яких наявні в матеріалах справи.

В свою чергу, рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014 в справі № 5026/1170/2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015, задоволено позов Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Кометус" до ТОВ "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів", а саме: присуджено до стягнення 551 000,00 грн. заборгованості, 159 239,00 грн. втрат внаслідок інфляції за період з 20.07.2010 по 23.10.2014 та 70 422,33 грн. 3% річних за період з 20.07.2010 по 23.10.2014.

Присуджені до стягнення рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014 в справі № 5026/1170/2012 грошові кошти в сумі 551 000,00 грн. перераховані відповідачем на користь позивача 16.07.2015, що підтверджується випискою по рахунку з системи e-banking з відповідним призначенням платежу «на виконання рішення ГС Черкаської області від 10.12.2014 по справі 5026/1170/2012 за наказом від 06.07.2015».

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зобов'язання відповідача перед позивачем щодо сплати вартості частки в сумі 551 000,00 грн. припинилось 16.07.2015 внаслідок його виконання на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, що узгоджується і з приписами статті 599 Цивільного кодексу України, якою визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В свою чергу, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу та трьох процентів річних після вирішення судом питання про стягнення основного боргу, є доведеною.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 14.11.2011 у справі №3-116гс11, а також у постанові пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань"

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 наведеної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вичинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум (постанова пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Частина 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що обставини, встановлені рішенням Господарського суду Черкаської області від 10.12.2014 в справі № 5026/1170/2012, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2015, в силу приписів статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування, зокрема обставини наявності невиконаного грошового зобов'язання в сумі 551 000,00 грн., яке виникло у відповідача перед позивачем в силу приписів ст. 54 Закону України ,,Про господарські товариства", ч. 2 ст. 148 ЦК України, внаслідок виходу останнього зі складу учасників відповідача, та не було виконано у строк, узгоджений сторонами в угоді від 17.07.2009 (не пізніше 19.07.2010), у зв'язку з чим відповідачем допущено порушення свого грошового зобов'язання в сумі 551 000,00 грн. перед позивачем, що стало підставою для присудження до стягнення 551 000,00 грн. заборгованості, 159 239,00 грн. втрат внаслідок інфляції за період 20.07.2010 по 23.10.2014 та 70 422,33 грн. 3% річних за період з 20.07.2010 по 23.10.2014.

Прийняття вищенаведеного судового рішення не припинило зобов'язальних відносин між позивачем та відповідачем щодо слати останнім 551 000,00 грн. боргу, проте, наведене зобов'язання відповідача перед позивачем щодо сплати вартості частки в сумі 551 000,00 грн. припинилось саме 16.07.2015 внаслідок його виконання на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, що узгоджується і з приписами статті 599 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обумовлених законом підстав, зокрема ст.ст. 509, 526, 625 Цивільного кодексу України для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань та 3% річних за період з 24.10.2014 (оскільки відповідні показники були стягнуті рішенням суду за період з 20.07.2010 по 23.10.2014) по 14.07.2015 (дата, визначена позивачем як гранична щодо нарахування, що узгоджується з датою припинення зобов'язання відповідача перед позивачем - 16.07.2015).

Згідно розрахунку місцевого господарського суду 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.10.2014 по 14.07.2015, наведеного в оскаржуваному судовому рішенні, і здійснивши перевірку якого суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним розрахунком щодо сум, строків і ставок нарахувань заявлених до стягнення показників, а саме:

- втрати внаслідок інфляції: сума боргу (551000,00 грн.) * 1,477 (сукупний індекс інфляції з врахуванням рекомендацій, викладених у листі ВСУ від 03.04.97 р. N 62-97р, який розрахований за формулою виведення середнього індексу інфляції шляхом перемноження індексів інфляцій за відповідні місяці, ділення їх на 100 та помноження на кількість місяців) - 551000,00 грн. = 262 827,00 грн., які обгрунтовано присуджені до стягнення місцевим господарським судом;

- 3% річних: сума боргу (551000,00 грн.) * 3% / 365 * кількість днів (263 дня за період з 24.10.2014 по 14.07.2015) = 11 910,66 грн., які обгрунтовано присуджені до стягнення місцевим господарським судом.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про присудження до стягнення з відповідача на користь позивача 262 827,00 грн. інфляційних втрат та 11 910,66 грн. 3% річних за період прострочення з 24.10.2014 по 14.07.2015.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні в його описовій частині не викладено клопотань, які заявлялись відповідачем (про відкладення розгляду справи та про продовження строку вирішення спору у справі від 04.09.2015, клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції від 01.10.2015 та 20.10.2015) - відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки по-перше, наведені обставини не входять до підстав зміни або скасування судового рішення, визначені статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, а по-друге, місцевий господарський суд ухвалами від 07.10.2015 та 20.10.2015 відмовив відповідачу у задоволенні клопотань від 01.10.2015 (зареєстроване канцелярією суду першої інстанції 02.10.2015 № 23194/15) та від 20.10.2015 (зареєстроване канцелярією суду першої інстанції 20.10.2015 вх. № 24449/15) відповідно, про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, мотиви відмови наведені у відповідних ухвалах. Також, в мотивувальній частині ухвали Господарського суду Черкаської області від 20.10.2015 зазначено про клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, (зареєстроване канцелярією суду першої інстанції 20.10.2015 вх. № 24449/15 (спільне з відеокоференцією)), і розгляд справи було відкладено на 04.11.2015.

Щодо клопотання відповідача від 04.09.2015 про відкладення розгляду справи, копія якого додана апелянтом до апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції зазначає, що у поданому відповідачем екземплярі зазначеного клопотання відсутня відмітка канцелярії суду першої інстанції про його подання, а матеріали справи не містять оригіналу вказаного клопотання з відповідною відміткою суду першої інстанції про реєстрацію вказаного клопотання, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції констатує, що матеріали справи не містять доказів його подання та реєстрації канцелярією суду, у зв'язку з чим місцевий господарський суд і не міг його розглянути у зв'язку з його відсутністю в матеріалах справи внаслідок неподання його відповідачем.

В свою чергу, в матеріалах справи наявне клопотання відповідача від 29.09.2015 (зареєстроване канцелярією суду першої інстанції 30.09.2015 вх. № 23014/15), в якому відповідач просив відкласти розгляд справи, який призначено Господарським судом Черкаської області на 02.10.2015 (ухвала про порушення провадження від 16.09.2015). Проте, як слідує з матеріалів справи, судове засідання 02.10.2015 не відбулось, оскільки Господарський суд Черкаської області ухвалою від 01.10.2015 вирішив внести зміни в призначені на 02.10.2015 судові засідання, шляхом призначення розгляду справи № 925/1549/15 на 20.10.2015.

Крім того, доводи апелянта про те, що суддя Єфіменко В.В. діяв упереджено до сторони процесу, також не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки наведені обставини не входять до підстав зміни або скасування судового рішення, визначені статтею 104 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, у суду апеляційної інстанції згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України відсутні підстави для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення з наведених апелянтом підстав.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Ватутінський комбінат будівельних матеріалів" на рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 04.11.2015 по справі № 925/1549/15- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1549/15 повернути до господарського суду Черкаської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Г.В. Корсакова

Ю.Л. Власов