ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року Справа № 923/1256/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Владимиренко С.В. - доповідач,
суддів:Акулової Н.В.
Дунаєвської Н.Г.,
розглянув касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім"
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р.
у справі№923/1256/15 господарського суду Херсонської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім"
доФермерського господарства з відокремленою садибою "Фруктове"
простягнення 8015,97грн.

за участю представників:

позивача: не з'явились;

відповідача : Клипко С.В., за дов.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" звернулося до господарського суду Херсонської області з позовом до Фермерського господарства з відокремленою садибою "Фруктове" (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 15-021К від 12.05.2015р., що складається з 13,22 грн. - 30 % річних за користування чужими грошовими коштами, нарахованих відповідно до п. 6.2 договору за період з 31.05.2015р. по 02.06.2015р., 2159,49грн. - 300 % річних за користування чужими грошовими коштами, нарахованих відповідно до п. 6.3 договору за період з 03.06.2015 р. по 21.07.2015р.; 22,92 грн. - 3 % річних нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 31.05.2015р. по 21.07.2015р. та 458,34 грн. пені, нарахованої відповідно до п. 6.1 договору у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення оплати за період з 31.05.2015р. по 21.07.2015 р.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 28.08.2015 р. у справі №923/1256/15 (суддя Немченко Л.М.) позов задоволено частково в сумі 2241,46 грн. Стягнуто з Фермерського господарства з відокремленою садибою "Фруктове" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" 13,22 грн. 30 % річних за користування чужими коштами, 2159,49 грн. - 300 % річних за користування чужими коштами, 22,92 грн. - 3% річних, 45,83 грн. пені та 1827 грн. витрат зі сплати судового збору. В решті позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р. (колегія суддів у складі головуючого судді Гладишевої Т.Я., суддів: Разюк Г.П., Ліпчанської Н.В.) скасовано п.4 та п.2 резолютивної частини рішення господарського суду Херсонської області від 28.08.2015р. у справі №923/1256/15 в частині стягнення 13,22 грн. - 30 % річних та 2159,49 грн. - 300 % річних за користування чужими грошовими коштами. В іншій частині рішення залишено без змін та вирішено питання про розподіл судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом попередньої інстанції ст.536 та ч.5 ст.694 Цивільного кодексу України, просить постанову Одеського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р. в частині відмови у стягненні з Фермерського господарства з відокремленою садибою "Фруктове" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" 30 % річних за користування чужими грошовими коштами у розмірі 13,22 грн. та 2159,49 грн. - 300 % річних за користування чужими грошовими коштами скасувати та залишити в силі рішення господарського суду Херсонської області від 28.08.2015р. у справі №923/1256/15.

Розглянувши матеріали справи, касаційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 12.05.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" (продавець, позивач) та Фермерським господарством з відокремленою садибою "Фруктове" (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу №15-021К, пунктами 1.1, 1.2 якого встановлено, що продавець зобов'язується передати, а покупець зобов'язується прийняти та сплатити вартість засобів захисту рослин, іменованих у подальшому товар, відповідно до умов Договору. Конкретний вид товару, його асортимент, ціна, кількість, строк поставки та умови оплати товару наведені в специфікаціях, що є невід'ємною частиною до даного договору.

Згідно зі специфікацією № 1 від 15.05.2015 р. умови оплати товару: 1) товар по даній специфікації № 1 до договору купівлі-продажу № 15-021К від 12.05.2015р. продається на умовах надання продавцем покупцю товарного кредиту з відстрочкою платежу; 2) продавець надає покупцю товарний кредит з відстрочкою платежу, з наступним графіком оплати за товар: - 30 % від вартості всього товару по специфікації № 1 покупець зобов'язаний сплатити в строк до 20.05.2015 р. включно; - решту 70 % від вартості всього товару по специфікації №1 покупець зобов'язаний сплатити в строк до 30.05.2015 р. включно; 3) дана специфікація № 1 набирає чинності з моменту її підписання сторонами та є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу № 15-021К від 12.05.2015 р.; 4) у всьому іншому, що не передбачено в цій специфікації № 1, сторони керуються положеннями договору купівлі-продажу № 15-021К від 12.05.2015 р.; 5) строк поставки товару 15.05.2015 р.

У п. 3.2 договору, як встановлено судами, сторони погодили, що товарний кредит з відстрочкою платежу по даному договору надається на умовах сплати 0,02 % річних за користування товарним кредитом. Товарний кредит, наданий продавцем покупцю в межах строків, визначених умовами оплати по специфікації, - є строком правомірного користування товарним кредитом. Користування товарним кредитом за межами строків, встановлених умовами оплати товару - є неправомірним користуванням товарним кредитом. У разі несвоєчасної оплати товарного кредиту, покупець продовжує користуватись товарним кредитом (неправомірне користування) по ставці згідно з п. 6.2. договору (протягом трьох календарних днів), а далі по ставці згідно п. 6.3 договору.

Згідно з п. 3.3 договору нарахування процентів за договором здійснюється на суму товарного кредиту, тобто на суму вартості товару, що передавався на умовах товарного кредиту за період: з моменту фактичного відвантаження товару до дня фактичної оплати покупцем суми вартості товару, отриманого на умовах товарного кредиту. Моментом фактичного відвантаження товару є дата, вказана у видатковій накладній.

Відповідно до п. 6.1 договору у випадку порушення термінів оплати, обумовлених у специфікації до договору, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення оплати.

Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, на прострочену суму нараховуються 30 % річних за користування товарним кредитом від останнього дня строку, коли товар мав бути сплачений та протягом трьох календарних днів, тобто до моменту, коли починає діяти інша процентна ставка, визначена у п. 6.3 договору (п. 6.2 договору).

Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, через три календарних дні від останнього дня строку, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати, на прострочену суму нараховуються 300 % річних за користування товарним кредитом (п. 6.3 договору).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем за договором купівлі-продажу № 15-021К від 12.05.2015 р. за видатковою накладною № РН-0000331 від 15.05.2015р. поставлено товар Гроділ Максі у кількості 3000 л вартістю 7660 грн., проте відповідач своєчасно не оплатив вартість поставленого товару, що і стало підставою для виникнення спору у даній справі.

Встановивши факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, суд першої інстанції, з посиланням на умови укладеного договору купівлі-продажу №15-021К від 12.05.2015р., ч.1 ст.193, ст.333 Господарського кодексу України, ст.ст. 526, 530, 536, 549, 610, 625, 655, 692, ч.5 ст.694 Цивільного кодексу України, ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" задовольнив частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" про стягнення з Фермерського господарства з відокремленою садибою "Фруктове" пені та в повному обсязі стягнув 30% та 300% річних за користування чцжими коштами та 3% річних.

Водночас, суд апеляційної інстанції, аналізуючи положення ст.ст.536, 549, 625, 692 Цивільного кодексу України, з посиланням на правові позиції Верховного суду України, викладені у постановах від 24.12.2013 р. у справі № 3-37гс13, від 01.07.2014р. у справі № 3-31гс 14 та у справі № 3-32гс 1 дійшов висновку, що умовами договору купівлі-продажу №15-021К від 12.05.2015 р. передбачене подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання покупцем, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, відтак, відмовив у стягненні з відповідача на користь позивача 30% та 300% річних за користування грошовими коштами та скасував рішення господарського суду Херсонської області в частині стягнення 13,22 грн. - 30 % річних та 2159,49 грн. - 300 % річних за користування чужими коштами. Зазначене і стало підставою для оскарження постанови апеляційного господарського суду у касаційному порядку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Частиною третьою ст.692 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Ця норма є спеціальною і поширює свою дію лише на правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем товару, або на правовідносини, до яких згідно із чинним законодавством застосовуються положення про купівлю-продаж. З аналізу норм чинного в Україні законодавства вбачається, що частиною третьою ст.692 Цивільного кодексу України фактично конкретизовано передбачений ст.536 Цивільного кодексу України обов'язок боржника сплачувати встановлений договором або законом розмір процентів за користування чужими грошовими коштами та передбачене ст.625 Цивільного кодексу України право продавця вимагати від покупця сплати 3% річних за весь час прострочення, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно зазначено апеляційним господарським судом, у розумінні зазначених норм проценти є не відповідальністю, а платою за весь час користування грошовими коштами, що не були своєчасно сплачені боржником. При цьому договором може бути встановлено лише інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення.

Разом з цим, згідно з положеннями ст.549 Цивільного кодексу України грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов'язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення частини третьої статті 692, частини другої статті 536, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пунктів 6.2, 6.3 договору купівлі-продажу №15-021К від 12.05.2015р. нараховуються за кожен день прострочення виконання зобов'язання, за своєю правовою природою, ураховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені (частина третя статті 549 Цивільного кодексу України), яка вже нарахована та стягнена судом першої інстанції відповідно до пункту 6.1 договору в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення оплати за той самий період, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, за змістом якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналогічної позиції дотримується і Верховний суд України у своїх постановах від 01.07.2014р. у справі №3-31гс14, від 24.12.2013р. у справі №3-37гс13 та від 21.10.2015р., висновки якого відповідно до приписів ст.11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів касаційної інстанції вважає доводи заявника касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним господарським судом норм матеріального права такими, що ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні ним положень матеріального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції в якості підстави для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 1115,1117,1119,11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Херсонагрохім" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 09.12.2015р. у справі №923/1256/15 залишити без змін.

Головуючий суддя: С.В. Владимиренко

Судді: Н.В. Акулова

Н.Г. Дунаєвська