ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"11" лютого 2016 р. Справа № Б22/144-10/8

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма в особі ліквідатора арбітражного керуючого ОСОБА_1

до Приватного підприємства Вау-11, м. Київ

за участю: Арбітражного керуючого ОСОБА_2

Товариства з обмеженою відповідальністю Інтертраст Ко, ЛТД

Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Висотмістобуд ЛТД

Приватного підприємства Газ буд інвест

Приватного підприємства Бестмент-Сервіс

Товариства з обмеженою відповідальністю Сінді

Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма-Логістик

Бориспільської обєднаної державної податкової інспекції в Київській області

Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський ОСОБА_3

Приватного підприємства Лотан-3

Товариства з обмеженою відповідальністю Мульті-Фінанс

про визнання договору купівлі-продажу недійсним

В межах справи про банкрутство № Б22/144-10/8

Суддя Лопатін А.В.

за участю представників згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б22/144-10/8 за заявою боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Плазма" про банкрутство, порушена ухвалою господарського суду Київської області від 26 липня 2010 року (суддя Третьякова О.О.).

Постановою господарського суду Київської області від 18.08.2010 р. визнано банкрутом ТОВ "ПЛАЗМА"; призначено ліквідатором ТОВ ПЛАЗМА, зобовязано ліквідатора здійснити публікацію оголошення про визнання банкрутом ТОВ "ПЛАЗМА" та відкриття ліквідаційної процедури, а також зобовязано ліквідатора відповідно до ст.ст. 25-32 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (надалі за текстом: "Закон про банкрутство") виконати ліквідаційну процедуру банкрута, за результатами роботи по ліквідації підприємства-банкрута надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу, надавати суду щомісячно звіти про хід ліквідаційної процедури.

25.12.2015 р. через канцелярію господарського суду Київської області ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма арбітражним керуючим ОСОБА_1 подано заяву про визнання договору купівля-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., укладеного між ТОВ Плазма та ПП Вау-11 недійсним в межах справи № Б22/144-10/8 про банкрутство ТОВ Плазма.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.12.2015 р. прийнято до розгляду заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма арбітражного керуючого ОСОБА_1 про визнання договору купівля-продажу недійсним в межах справи № Б22/144-10/8 про банкрутство ТОВ Плазма та її розгляд призначено на 03.02.2016 р.

03.02.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області представником ПП Вау-11 подано відзив на заяву про визнання договору недійсним та заява про застосування строку позовної давності.

Ухвалою господарського суду Київської області від 03.02.2016 р. розгляд заяви відкладено на 11.02.2016 р., повторно зобовязано ліквідатора ТОВ Плазма арбітражного керуючого ОСОБА_1 надати суду оригінали (для огляду) долучених до матеріалів заяви копій документів.

11.02.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області арбітражним керуючим ОСОБА_1 подано клопотання про витребування оригіналів документів, зокрема оригінал договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р.

Крім того, 11.02.2016 р. через канцелярію господарського суду Київської області арбітражним керуючим ОСОБА_1 подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності поданої ПП Вау-11.

Відповідно до статті 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Між тим, оригінал договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., який просить арбітражний керуючий ОСОБА_1 витребувати у ПП Вау-11, вже було оглянуто та досліджено в ході розгляду справи № Б22/144-10/8 в частині визнання договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р. недійсним, а тому суд відмовляє в задоволенні вказаного клопотання, так як не вбачає необхідності у витребуванні оригіналу договору для повторного його огляду.

Стосовно заяви ПП Вау-11 про застосування строків позовної давності, вказана заява вмотивована тим, що строк позовної давності сплив, що є підставою для відмови в позові на підставі ст. 267 ЦК України.

Суд, проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку, що в даному спорі відсутні підстави для застосування строку позовної давності з огляду на наступне:

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За результатами розгляду справи № 7/101-12 судом першої інстанції рішенням від 24.01.2013 р. визнано недійсним договір купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., яке залишене апеляційною судовою інстанцією без змін, а в подальшому скасоване касаційною судовою інстанцією (постанова від 04.11.2013 р.).

Таким чином, враховуючи, що позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., який в подальшому було розглянуто під номером справи 7/101-12, було подано з дотриманням вимог процесуального законодавства, а тому у даному випадку відбулося переривання строку позовної давності, оскільки спірний договір вже був позовною вимогою в іншому спорі.

Так, заслухавши присутніх представників учасників судового процесу та розглянувши в межах справи про банкрутство № Б22/144-10/8 заяву ТОВ Плазма арбітражним керуючим ОСОБА_1 про визнання договору купівля-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р. недійсним, суд

встановив:

27.12.2011 р. між ТОВ Плазма в особі ліквідатора арбітражного керуючого ОСОБА_2 (продавець) та ПП Вау-11 (покупець) укладено договір купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази (укладений за наслідками продажу майна на аукціоні), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність, а покупець зобовязується прийняти та оплатити наступне нерухоме майно:

- будівлі першої черги виробничо-складської бази, які знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський районі, село Велика Олександрівка, вулиця Леніна, будинок № 121, що складаються з:

- виробничого цеху № 1, Д-ІІ, площею 4624,2 кв.м.;

- побутового корпусу № 1, Е-ІІІ, площею 392,4 кв.м.;

- побутового корпусу № 2, В-ІІІ, площею 718,1 кв.м.;

- складу № 1, З-І, площею 2318,1 кв.м.;

- складу № 2, Г-І, площею 2291,5 кв.м.;

- котельні, Ж-І, площею 74,8 кв.м.;

- прохідної, К-ІІ, площею 49,2 кв.м. (обєкт № 1).

- обєкт другої черги виробничо-складської бази (адміністративний корпус, трансформаторна підстанція), які знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський районі, село Велика Олександрівка, вулиця Леніна, будинок № 121, що складаються з:

- адміністративного корпусу, А-ІІІ, площею 2371,9 кв.м.;

- трансформаторної підстанції, в-І, площею 64,5 кв.м. (обєкт № 2).

- склад №3, склад № 4, цех № 2, будівля технологічного огляду автомобілів, надбудова над пожрезервуарами, КПП-3, які знаходяться за адресою: Київська область, Бориспільський районі, село Велика Олександрівка, вулиця Леніна, будинок № 121, що складаються з:

- складу: № 3, З-І, площею 1271,9 кв.м.;

- складу № 4, К-І, площею 6540,2 кв.м.;

- будівлі технічного огляду автомобілів, Ж-І, М-ІІ, площею 840,4 кв.м.;

- надбудови над пожрезервуарами, О-ІІ, площею 372,9 кв.м.;

- КПП-3, Н-ІІ, площею 10,8 кв.м.;

- цеху № 2, Б-І, площею 1771,3 кв.м. (обєкт № 3).

Умовами даного договору встановлено, що комплекс будівель має загальну площу 23712,20 кв.м. та розташований на земельній ділянці загальною площею 3,935, яка перебуває у продавця в оренді на підставі договору, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області 15.04.2003 р. за № 11. Після набуття покупцем права власності на комплекс будівель до нього переходить право на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно. При цьому покупець самостійно, в порядку встановленому чинним законодавством України, вирішує питання щодо набуття та оформлення права користування, оренди купівлі такої земельної ділянки.

В обґрунтування заявлених вимог, а саме: визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., заявник посилається на те, що при укладенні спірного договору сторони не дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, що є необхідними для договорів даного виду, а саме: в договорі в порушення приписів ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України не вказано кадастровий номер земельної ділянки, яка не є власністю заявника, проте перебували на час укладення спірного договору в оренді продавця, та на якій розташовано комплекс будівель виробничо-складської бази, які є предметом договору.

Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу вимог частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 180 ГК України та ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою ст. 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини шостої ст. 120 ЗК України істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими), зокрема, відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами). Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Так, як вбачається зі спірного договору сторонами не вказано кадастровий номер земельної ділянки на якій знаходиться нерухоме майно, що є предметом договору.

Між тим, з аналізу вищезазначених норм чинного законодавства суд дійшов висновку, що кадастровий номер земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно, що є предметом продажу, зазначається в договорі, в разі, якщо право власності, оренди, користування на земельну ділянки переходить покупцю від продавця з укладенням договору купівлі-продажу нерухомого майна розташованого на ній.

Як вже зазначалося вище, умовами спірного договору передбачено, що після набуття покупцем права власності на комплекс будівель до нього переходить право на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно. При цьому покупець самостійно, в порядку встановленому чинним законодавством України, вирішує питання щодо набуття та оформлення права користування, оренди купівлі такої земельної ділянки. З аналізу зазначених умов договору, обумовлених сторонами, суд дійшов висновку, що право на земельну ділянку переходить до покупця після набуття права власності на нерухоме майно розташоване на ній але при умові, вирішення покупцем самостійно питання, в порядку встановленому чинним законодавством України, щодо набуття та оформлення права користування, оренди купівлі такої земельної ділянки.

В зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що вимоги частини другої ст. 377 ЦКУ щодо кадастрового номера, земельної ділянки розповсюджується виключно на ті випадки, коли право на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно, що є предметом договору, переходить покупцю з укладенням договору купівлі-продажу нерухомого майна розташованого на ній, і не може розповсюджуватись на ті випадки, коли таке право має бути оформлене покупцем самостійно після набуття права власності на нерухоме майно.

За змістом частини другої ст. 377 ЦК України та частини шостої ст. 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За загальним положенням про договір (частина перша статті 626 ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу, за загальним правилом, є умови про предмет та ціну.

Інші умови договору купівлі-продажу можуть набувати значення істотних, якщо щодо них є безпосередня вказівка в інших правових нормах.

Так, за змістом частини другої статті 377 ЦК України та частини шостої статті 120 ЗК України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків).

Положення зазначених правових норм спрямовані на впровадження принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та обєктів нерухомості, які на ній розташовані.

Таким чином, у договорі купівлі-продажу (або іншому договорі про відчуження) будинку (будівлі, споруди) повинен позначатись кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у звязку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Як установлено судом, підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, заявник, який є продавцем за цим договором, зазначив недодержання під час його укладення вимог частини шостої статті 120 ЗК України та частини другої статті 377 ЦК України, а саме: незазначення кадастрового номера земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно, що є предметом договору.

Таким чином, враховуючи, що у заявника (продавця) земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, що є предметом спірного договору, не перебуває у власності, суд не вбачає порушення прав заявника у звязку з відсутністю в договорі купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р. умов щодо кадастрового номеру земельної ділянки, з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси продавця.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 17.12.2014 р. № 6-194цс14.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на все наведене вище, враховуючи, що відповідно до умов договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р. право на земельну ділянку переходить до покупця після набуття права власності на нерухоме майно розташоване на ній але при умові, вирішення покупцем самостійно питання, в порядку встановленому чинним законодавством України, щодо набуття та оформлення права користування, оренди купівлі такої земельної ділянки, а також враховуючи, що земельна ділянка не перебувала у власності заявника (продавця), на час укладенні спірного договору, що підтверджується умовами договору, в якому вказано, що земельна ділянка, на якій знаходиться нерухоме майно перебуває у продавця в оренді, суд не вбачає порушень прав заявника у звязку з відсутністю в спірному договорі умов щодо кадастрового номеру земельної ділянки, з урахуванням тієї обставини, що вказана істотна умова не впливає на права чи інтереси продавця, а тому, вимога заявника щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р. з підстав невідповідності його вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене, керуючись ст. 86 Господарського процесуального кодексу України та Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», суд

ухвалив:

1. Заяву ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма арбітражного керуючого ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу будівель виробничо-складської бази від 27.12.2011 р., з підстав викладених у відповідній заяві від 24.12.2015 р., поданої в межах справи № Б22/144-10/8 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Плазма залишити без задоволення.

Копію ухвали направити учасникам судового процесу.

Дата підписання: 29.02.2016 р.

Суддя А.В. Лопатін