ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21.01.2016р. Справа №905/1482/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО», м.Донецьк,

про стягнення 96115,45 грн

Головуючий суддя: Паляниця Ю.О.

Суддя: Огороднік Д.М.

Суддя: Філімонова О.Ю.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: ОСОБА_2 за дов.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО», м.Донецьк про стягнення пені 31912,41 грн, 3% річних 1595,62 грн, інфляційних втрат 62607,42 грн, а всього 96115,45 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. купівлі-продажу природного газу в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару на суму 469320,38 грн (лютий-квітень 2015 року), що стало підставою для нарахування інфляційних збитків, 3% річних та пені.

Відповідач у відзиві №1722-15з від 19.10.2015р. зазначив про відсутність претензій з боку продавця в частині сплати неустойки з урахуванням того, що грошові кошти, які надходили від відповідача, за наявності прострочення платежу були зараховані в якості оплати за природний газ, а не в якості, зокрема, пені (як це передбачено п.6.4 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.).

Крім того, як вказує Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО», позивачем не представлено доказів належного своєчасного надання актів приймання-передачі газу покупцю, внаслідок чого існує питання щодо можливості своєчасного розрахунку з боку відповідача.

Одночасно, за твердженням відповідача, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період прострочення виконання зобовязання, які не дорівнюють повному календарному місяцю.

Також, у відзиві відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню.

Згідно із ст.75 Господарського процесуального кодексу України судом встановлено, що наявні у матеріалах справи документи є достатніми для прийняття повного та обґрунтованого рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 25.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №1302/15-БО/1520-6.

Згідно з п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезензий на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ.

За приписами п.2.1 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. продавець передає покупцеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 415 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину до сплати за 1000 куб. м природного газу належить 7661,64 грн. Сторонами неодноразово вносились зміни в п.5.2 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р., внаслідок чого ціна на газ становила:

- з 01.02.2015р. 7416,84 грн (додаткова угода №1 від 02.02.2015р.),

- з 01.03.2015р. 11333,64 грн (додаткова угода №2 від 05.03.2015р.),

- з 01.04.2015р. 9600,24 грн (додаткова угода №3 від 02.04.2015р.),

- з 01.05.2015р. 9122,88 грн (додаткова угода №5/4 від 06.05.2015р.).

Відповідно до п.11.1 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, акти приймання-передачі природного газу: у лютому 2015 року 165084,02 грн, березні 2015 року 241633,20 грн, квітні 2015 року 62603,16 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.6.1 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відтак, зобовязання з оплати газу, який було прийнято у відповідності до актів приймання-передачі природного газу за лютий 2015 року мало бути виконано не пізніше 16.03.2015р. включно, з урахуванням того, що останній день строку та наступний за ним день (14.03.2015р., 15.03.2015р.) припадали на вихідні дні (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України); березень 2015 року не пізніше 14.04.2015р. включно; квітень 2015 року не пізніше 14.05.2015р. включно.

При цьому, як свідчать матеріали справи, 30.12.2014р. відповідач перерахував на користь позивача 300000 грн (платіжне доручення №3434 від 30.12.2014р.), що були зараховані в якості оплати за поставкою січня 2015 року 236499,50 грн, а у залишковій частині за поставкою лютого 2015 року 63500,50 грн.

03.03.2015р. відповідач звернувся до позивача з листом №322-15з, у відповідності до якого просив зробити взаємозалік на суму переплати 49734,56 грн з договору №80314-БО-6/530 на договір №1302/15-БО/1520-6.

Виходячи зі змісту розрахунку позивача (а.с.25), операцій по підприємству «Інкор і КО НВО ТОВ» (а.с.23) вказаний лист був прийнятий Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до виконання, суму переплати у розмірі 49734,56 грн віднесено в рахунок оплати товару, що був поставлений у лютому 2015 року за договором №1302/15-БО/1520-6.

Відповідне перенесення оплати позивач відобразив у власному бухгалтерському обліку 16.03.2015р., що повністю узгоджується з датою отримання вказаного документу Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (штриховий ідентифікатор №2463 від 16.03.2015р.).

Одночасно, 08.06.2015р. відповідач перерахував на користь позивача 356085,32 грн (платіжне доручення №1312 від 08.06.2015р.) та погасив залишок заборгованості за газ, що був поставлений у лютому 2015 року (51848,96 грн), а також погасив заборгованість за товар, який був поставлений у березні 2015 року (241633,20 грн), у квітні 2015 року (62603,16 грн).

За таких обставин, господарським судом встановлено, що фактичне перерахування вартості природного газу, що був поставлений у лютому-квітні 2015 року, здійснено відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до п.7.2 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення пеню на загальну суму 31912,41 грн, а саме:

1) за поставкою лютого 2015 року на суму 165084,02 грн за період з 15.03.2015р. по 08.06.2015р. 7493,39 грн,

2) за поставкою березня 2015 року на суму 241633,20 грн за період з 15.04.2015р. по 08.06.2015р. 21846,29 грн,

3) за поставкою квітня 2015 року на суму 62603,16 грн за період з 15.05.2015р. по 08.06.2015р. 2572,73 грн.

Здійснивши перевірку розрахунку пені з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобовязання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у лютому, березні, квітні 2015 року (в межах визначених позивачем періодів) становить 30993,09 грн.

Посилання відповідача на відсутність претензій з боку продавця в частині сплати неустойки з урахуванням того, що грошові кошти, які надходили від відповідача, за наявності прострочення платежу були зараховані в якості оплати за природний газ, а не в якості, зокрема, пені (як це передбачено п.6.4 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.), судом до уваги не приймаються, з огляду на наступне:

За приписами ст.534 Цивільного кодексу України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідно до п.6.4 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу, визначеного покупцем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати продавця, повязані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума боргу.

Як було зазначено судом вище, фактичне перерахування вартості природного газу за зобовязаннями лютого-квітня 2015 року було здійснено відповідачем з порушенням строків оплати, що встановлені договором №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.

За висновками суду, у будь-якому разі вчинення позивачем дій по зарахуванню коштів в іншій послідовності, ніж встановлено п.6.4 укладеного сторонами правочину, не позбавляє позивача права на неустойку, яке передбачено п.7.2 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. та не свідчить про відсутність у Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» претензій у цій частині.

Твердження відповідача про те, що грошові зобовязання покупця з оплати пені вже відсутні через припинення належним виконанням в порядку ст.599 Цивільного кодексу України, ч.1 ст.202 Господарського кодексу України, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що перерахування вартості природного газу за зобовязаннями лютого-квітня 2015 року було здійснено з порушенням строків, встановлених договором №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.

Посилання відповідача на несвоєчасне отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» актів приймання-передачі газу за спірний період (січень 2015 року 19.03.2015р., лютий 2015 року 27.03.2015р., березень 2015 року 20.05.2015р., квітень 2015 року 04.06.2015р.), як на відсутність підстав для нарахування пені у визначені позивачем періоди, судом до уваги не приймаються з огляду на наступне:

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обовязковим до виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

За приписами ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п.п.3.1, 3.3 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

За умовами п.3.4 вказаного договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов?язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відтак, договором №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. обовязок складання актів приймання-передачі природного газу, які, зокрема, містять інформацію щодо обсягу та ціни отриманого газу, покладено на відповідача.

Тобто, з урахуванням вищенаведеного, за висновками суду, відповідач був обізнаний про обсяги зобовязань, що підлягали виконанню у відповідні розрахункові періоди.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» не було позбавлено права та можливості здійснити оплату товару, виходячи з складених покупцем самостійно актів приймання-передачі природного газу, а у разі наявності мотивованої відмови продавця від підписання вказаних документів, за наслідками розгляду таких відмов здійснити відповідне коригування оплат.

Вказані висновки суду також підтверджуються тим, що у відповідності до п.3.4 договору №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р. акти є підставою лише для остаточних розрахунків між сторонами, проте, не відтерміновують (в залежності від дат повернення актів продавцем) обовязок покупця розрахуватись за фактично отриманий товар.

У відзиві №1722-15з від 19.10.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» було викладено клопотання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню.

Згідно з ч.1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість.

Зі змісту п.3.17.4 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України та п.7.2 постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Обґрунтовуючи подану заяву відповідач посилається на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» знаходиься у скрутному матеріальному становищі, загальна заборгованість відповідача перед позивачем за раніше ухваленим рішеннями господарського суду Донецької області у 2015 році становить 55202,61 грн. Крім того, відповідач зазначає про відсутність можливості самостійно впливати на своєчасність надходження оплат за природний газ з боку третіх осіб; перебування м.Дзержинськ (місто промислових потужностей) на лінії зіткнення військових формувань; порушення економічних звязків з Російською Федерацією; наявність обставин неповернення державою ПДВ на суму 30000000 грн тощо.

На підтвердження своєї заяви відповідачем представлено до матеріалів справи звіт про фінансові результати за січень 2015 року, січень-липень 2015 року, 9 місяців 2015 року, довідку №1 від 19.10.2015р. про заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгородський комбінат комунального господарства» перед відповідачем за опалення станом на 01.10.2015р. у розмірі 12120494,98 грн.

Проте, за висновками суду представлені відповідачем в обґрунтування свого клопотання докази не свідчать про винятковість розглядуваного випадку та наявність об'єктивних обставин, що виключали б можливість покупця належним чином виконати свої зобов'язання за договором.

Суд зазначає, що заборгованість є наслідком неплатежів боржника за поставлений товар, оплата якого не може пов'язуватись зі взаємовідносинами останнього з іншими учасниками господарських відносин з огляду на те, що відповідач є самостійним суб'єктом господарювання і відповідно до п.7.2 спірного договору прийняв на себе тягар відповідальності за порушення договірних зобов'язань перед постачальником.

До того ж, політична, економічна ситуація в країні, в рівній мірі впливає на фінансове становище обох контрагентів за договором, внаслідок чого суд не вбачає можливості в наданні переваги певній стороні за договором №1302/15-БО/1520-6 від 25.12.2014р.

Згідно зі ст.96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.167 Цивільного кодексу України та ст.218 Господарського кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Наразі, за висновками суду, розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача є співрозмірними з порушенням.

Таким чином, враховуючи у сукупності викладені вище фактичні обставини справи, виходячи з принципів добросовісності та справедливості, суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій не підлягає задоволенню.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 1595,62 грн, а саме:

1) за поставкою лютого 2015 року на суму 165084,02 грн за період з 15.03.2015р. по 08.06.2015р. 374,67 грн,

2) за поставкою березня 2015 року на суму 241633,20 грн за період з 15.04.2015р. по 08.06.2015р. 1092,31 грн,

3) за поставкою квітня 2015 року на суму 62603,16 грн за період з 15.05.2015р. по 08.06.2015р. 128,64 грн.

За розрахунком суду, здійсненим з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, сума 3% річних за простроченими зобовязаннями відповідача дорівнює 1549,65 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 62607,42 грн, а саме:

1) за поставкою лютого 2015 року на суму 165084,02 грн за березень-травень 2015 року 21341,34 грн,

2) за поставкою березня 2015 року на суму 241633,20 грн за квітень, травень 2015 року 39888,81 грн,

3) за поставкою квітня 2015 року на суму 62603,16 грн за травень 2015 року 1377,27 грн.

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Поставка лютого 2015 року на суму 165084,02 грн.

Як встановлено судом вище, платіж за зобовязаннями лютого 2015 року мав бути здійснений не пізніше 16.03.2015р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з квітня 2015 року. На 30.03.2015р. заборгованість за вказаною поставкою становила 51848,96 грн та існувала до 08.06.2015р. За таких обставин, з урахуванням визначеного позивачем періоду нарахування інфляційних, таке нарахування могло бути здійснено у квітні, травні 2015 року, виходячи з суми заборгованості у розмірі 51848,96 грн. За розрахунком суду, інфляційна складова боргу за цією поставкою становить 8559,23 грн (квітень, травень 2015 року).

Поставка березня 2015 року на суму 241633,20 грн.

Платіж за зобовязаннями березня 2015 року мав бути здійснений не пізніше 14.04.2015р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з травня 2015 року. При цьому, позивачем відповідне нарахування здійснено у квітні-травні 2015 року. За розрахунком суду, інфляційна складова боргу за цією поставкою становить 5315,93 грн (травень 2015 року).

Поставка квітня 2015 року на суму 62603,16 грн.

Платіж за зобовязаннями квітня 2015 року мав бути здійснений не пізніше 14.05.2015р. включно. Відтак, період прострочення для нарахування інфляційних втрат за ним починається з червня 2015 року. При цьому, позивачем відповідне нарахування здійснено у травні 2015 року.

За таких обставин, інфляційна складова боргу за простроченими зобовязаннями відповідача становить 13875,16 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, заслухавши пояснення відповідача у цій частині, розглянувши клопотання відповідача про зменшення пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені, процентів річних, інфляційної складової боргу підлягають задоволенню на суми 30993,09 грн, 1549,65 грн, 13875,16 грн.

Всі інші клопотання та заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 1922,31 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО», м.Донецьк про стягнення пені 31912,41 грн, 3% річних 1595,62 грн, інфляційних втрат 62607,42 грн, а всього 96115,45 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче обєднання «Інкор і КО» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пеню 30993,09 грн, 3% річних 1549,65 грн, інфляційні втрати 13875,16 грн, а також судовий збір в сумі 928,36 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 21.01.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 26.01.2016р.

Головуючий суддя Ю.О.Паляниця

Суддя Д.М. Огороднік

Суддя О.Ю. Філімонова