ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" лютого 2016 р.Справа № 916/4893/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк";

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2;

про стягнення 24 648,87 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: Черняк Д.А. - довіреність № 4026-К-О від 29.09.2015р.

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 24 648,87 грн., яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 7 990,40 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 14 757,67 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 1 900,80 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 218 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами по справі шляхом підписання 25.07.2011р. заяви про відкриття поточного рахунку було укладено договір банківського обслуговування № б/н від 25.07.2011р. правовідносини сторін за яким регламентуються Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі -Умови) та Тарифами банку, які розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, що загалом складають договір банківського обслуговування.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору відповідачу було встановлено кредитний ліміт, на поточний рахунок 9140 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв'язку Банку і Клієнта, що визначено і врегульовано "Умовами та правилами надання банківських послуг" у розмірі 13 200,00 грн. (а.с.32).

У зв'язку із порушенням зобов'язань за договором обслуговування кредитних лімітів на поточному рахунку відповідач станом на 11.11.2015 року має перед позивачем заборгованість у розмірі 50 497,35 грн., яка складається з наступного: 13 200,00 грн. - заборгованість за кредитом; 15 842,43 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 18 009,72 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та 3 445,20 грн. - заборгованості по комісії за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи (а.с.37-38).

При цьому, як вказує позивач у позовній заяві, рішенням господарського суду Одеської області від 04.06.2013 року (суддя Рога Н.В.) по справі № 916/731/13 позов ПАТ Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" до ФОП ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 25 848,48 грн., з яких заборгованість за кредитом у сумі 13 200 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7 852 грн. 03 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 3 252 грн. 05 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 1 544 грн. 40 коп.

Приймаючи до уваги, що відповідач продовжує порушувати прийняті на себе зобов'язання, позивач змушений був звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 24 648,87 грн., яка складається із заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 7 990,40 грн., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 14 757,67 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 1 900,80 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1 218 грн.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 14.12.2015р. було порушено провадження у справі № 916/4893/15 із призначенням розгляду в засіданні суду 13.01.2016р.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. з огляду на нез'явлення в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також неподання витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 08.02.2016р.

Ухвалою суду від 08.02.2016р. строк розгляду справи за клопотанням представника позивача було продовжено на п'ятнадцять днів та з огляду на нез'явлення в судове засідання представника відповідача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також для додаткового дослідження матеріалів справи, розгляд справи було відкладено на 22.02.2016р.

У судовому засіданні 22.02.2016р. представником позивача було надано письмові пояснення по справі (а.с.76-77), згідно яких останній зазначає, що Банком були внесені зміни до Умов і Правил в частині нарахування пені, а саме п. 3.2.1.5.4 було встановлено, що нарахування неустойки за кожний випадок порушень зобов'язань, передбаченої п. 3.2.1.5.1, 3.2.1.5.2, 3.2.1.5.3, здійснюється протягом 15 років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом,

З урахуванням вказаного позивач стверджує, що сторони узгодили, що строк нарахування неустойки становить 15 років.

У судове засідання 22.02.2016р. з'явився представник позивача, який під час розгляду справи по суті в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про час та місце судових засідань повідомлений належним чином, шляхом надсилання вищевказаних ухвал на адресу, зазначену у спеціальному витязі з ЄДР (а.с.45-46), у судові засідання не з'являвся, про поважність причин відсутності не повідомляв, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не надав.

Відповідно до п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги вищевикладене та те, що вищевказані ухвали суду були повернуті поштою із відміткою у довідках поштової установи „за закінченням терміну зберігання" (а.с.48-51,57-60,72-75), а також з урахуванням того, що відповідач був цілком обізнаний про розгляд справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи телефонограмою від 04.01.2016р.(а.с.47), суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача, за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та давши їм правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір, а в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. 1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачає, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Як встановлено судом, рішенням господарського суду Одеської області від 04.06.2013 року (суддя Рога Н.В.) по справі №916/731/13 позов ПАТ Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" до ФОП ОСОБА_2 задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 25 848,48 грн., з яких заборгованість за кредитом у сумі 13 200 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 7 852 грн. 03 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 3 252 грн. 05 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 1 544 грн. 40 коп.

Як стверджує позивач і зазначене не спростовано відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України, вищезазначене рішення суду до теперішнього часу не виконано.

В якості підтвердження вказаного, позивачем було надано постанову відділу Державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції від 25.12.2013р. по справі № 916/731/13 про повернення виконавчого документу стягувачеві (а.с.64-65).

Частинами 1,3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст. 202-205 ГК України, ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Зазначена позиція сформульована у постанові Верховного суду України від 20.12.2010 року №10/25, висновки якого є обов'язковими при прийнятті рішення відповідно до ст. ст.82, 111-28 ГПК України.

Як свідчать матеріали справи, 25.07.2011 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та ФОП ОСОБА_2 підписали Заяву про відкриття поточного рахунку та картку з примірниками підписів та відбитком печатки, відповідно до якої ПриватБанк зобов'язався при наявності вільних грошових коштів здійснювати обслуговування кредитного ліміту Клієнта за рахунок кредитних коштів в межах ліміту, про розмір якого банк сповіщає Клієнта на свій розсуд або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банка з Клієнтом. Порядок встановлення, зміну ліміту, погашення заборгованості та розмір процентної ставки за користування кредитним лімітом регламентуються Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, розміщеними в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, які разом з цією заявою складають договір банківського обслуговування (а.с.16).

З правового аналізу умов укладеного шляхом підписання сторонами 25.07.2011р. заяви про відкриття поточного рахунку та картки з примірниками підписів та відтисків печатки договору банківського обслуговування б/н від 25.07.2011 року, правовідносини сторін за яким регламентуються Умовами та Правилами надання банківських послуг (надалі -Умови) та Тарифами банку, які розміщені в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, вбачається, що вказаний договір, з огляду на приписи ст. 1054 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою є кредитним договором.

При цьому, суд зазначає, що згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України укладений сторонами договір банківського обслуговування б/н від 25.07.2011р., як правочин є правомірним на час розгляду справи, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами, і зобов'язання за ним відповідно до приписів ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України мають виконуватися належним чином, відповідно до закону та умов договору.

Відповідно до п. 3.18.1.1. "Умов та Правил надання банківських послуг", кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення обігових коштів та здійснення поточних платежів Клієнта, в межах кредитного ліміту.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом при розгляді справи №916/731/13, позивач свої зобов'язання за договором банківського обслуговування б/н від 25.07.2011 року. виконав в повному обсязі, оскільки на виконання умов вказаного договору позивачем було встановлено відповідачу кредитний ліміт на поточний рахунок № 749140 в межах 13 200 грн. та надано відповідні кошти, про що свідчить наявна в матеріалах справи виписка по рахунку відповідача (а.с.39-40).

Пунктом 3.18.1.3. Умов визначено, що кредит надається в обмін на зобов'язання Клієнта щодо повернення кредиту, сплати процентів та винагороди.

Обслуговування кредитного Ліміту на поточному рахунку Клієнта, відповідно до п. 3.18.6.1. Умов, здійснюється з моменту подачі Клієнтом до Банку заяви на приєднання до "Умов та Правил надання банківських послуг"(або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовій або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі) та/або з моменту надання Клієнтом розрахункових документів на використання коштів у рамках кредитного Ліміту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі перерахованих засобів до повного виконання зобов'язань сторонами.

Вимогами ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно п. 3.18.4.1. Умов, яким затверджений порядок розрахунків, встановлено, що за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку Клієнта при закритті банківського дня Клієнт зобов'язується сплачувати проценти, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від строку користування кредитом (диференційована процентна ставка).

Так, пунктом 3.18.4.1.1. Умов встановлено, що за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнуління дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця (надалі - "період, в який дебетове сальдо підлягає обнулінню"), розрахунок процентів здійснюється за процентною ставкою в розмірі, 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

При необнулінні дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягає обнулінню, протягом 90 днів з останньої дати періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, Клієнт виплачує Банку за користування кредитом проценти в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню (п. 3.18.4.1.2. Умов).

У випадку непогашення кредиту протягом 90 днів з дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, п. 3.18.4.1.3. Умов визначено, що починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, кредит вважається простроченим, а грошові зобов'язання Клієнта щодо погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні Клієнтом будь-якого з грошового зобов'язання Клієнт сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48 (сорок вісім)% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Крім того, згідно п. 3.18.4.4. Умов, Клієнт зобов'язався сплачувати Банку винагороду за використання Ліміту 1-го числа кожного місяця в розмірі 0,9% від суми максимального сальдо кредиту, що існував на кінець банківського дня за попередній місяць, в порядку, передбаченому Умовами і правилами надання банківських послуг.

Водночас вимогами ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з положеннями ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх зобов'язань за договором банківського обслуговування б/н від 10.06.2011р., а саме у встановлені договором строки не здійснив повернення кредитних коштів та не сплатив відсотки за користування наданим кредитом, а також належні до сплати банку інші платежі.

Відповідачем, в порушення вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, не доведено належним чином відсутність заборгованості перед ПАТ КБ "ПриватБанк" та не надано будь-яких доказів, які б спростовували заявлені позивачем обставини.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що вимоги про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 7 990,40 грн. та комісії за користування кредитом - 1900,80 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, розглянувши вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 14 757,67 грн., суд вказує наступне.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського Кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов'язання. Водночас вимогами п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов'язання є сплата неустойки (штрафу, пені), а відповідно до вимог ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюються договором або актом цивільного законодавства.

При цьому пунктом 3.2.1.5.1 Умов передбачено, що при порушенні Клієнтом будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користуванням кредитом, передбачених п.п. 3.2.1.2.2.2, 3.2.1.4.1., 3.2.1.4.2, 3.2.1.4.3, термінів повернення кредиту, передбачених п.п. 3.2.1.1.8, 3.2.1.2.2.3, 3.2.1.2.3.4, винагороди, передбаченого п.п. 3.2.1.2.2, 3.2.1.4.4, 3.2.1.4.5, 3.2.1.4.6 Клієнт виплачує Банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, (у % річних) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Разом з тим, згідно п. 3.2.1.5.4. Умов нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 3.2.1.5.1., 3.2.1.5.2., 3.2.1.5.3 Умов, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом.

Оскільки відповідач, всупереч п.п. 3.2.1.4.1.1, 3.2.1.4.1.3, 3.2.1.4.4 Умов, не виконував належним чином прийняті на себе зобов'язання за договором банківського обслуговування б/н від 25.07.2011р. позивачем було нараховану пеню у розмірі 14 757,67 грн., з приводу чого суд вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно п. 3.2.1.5.4 Умов та Правил, які діяли станом на день укладення договору (а.с.17-28), нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань, передбаченої п. 3.2.1.5.1., 3.2.1.5.2., 3.2.1.5.3, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконано Клієнтом.

Як слідує з розрахунку (а.с.37-38), нарахування пені за несплату боргу у сумі 13 200 грн. почалося 28.11.2011р.

Таким чином, нарахування пені більше ніж за 3 роки в даному випадку є неправомірним, у зв'язку із чим нарахована позивачем пеня за несплату основного боргу у сумі 3 709, 05 грн., тобто починаючи з 29.11.2014р., є такою, що нарахована в порушення вимог чинного законодавства, оскільки порушення грошового зобов'язання розпочалося до внесення змін до правил та умов.

При цьому, суд погоджується з розрахунком пені за несплату процентів та комісії.

За таких обставин, обґрунтованою сумою пені є сума у розмірі 11 048,62 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Норми матеріального права, а саме ст. 233 ГК України, яка цілком кореспондується із ч.3 ст. 551 ЦК України, встановлюють, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Так, відповідно до п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Вирішуючи питання про зменшення штрафних санкцій, суд також виходить з того, що рішенням суду у справі №916/731/13 вже було проведено стягнення пені, вимоги по основному боргу у даній справі не заявлялися, а загальна сума стягнення (проценти та комісія) складає 9891,20 грн. Таким чином, стягнення пені, нарахованої за подальше невиконання кредитного договору у сумі, яка значно перевищує заявлену суму, спотворить дійсне правове призначення неустойки, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, стягнення штрафних санкцій перетвориться на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

За таких обставин, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, а також приймаючи до уваги неподання позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок порушення відповідачем строків оплати процентів та комісії за користування кредитом, суд, керуючись приписами ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч.1 ст. 233 Господарського кодексу України, п. 3 ч.1 ст. 83 ГПК України, вважає за правомірне зменшити нараховану позивачем штрафну санкцію у вигляді пені до 5 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судового збору, суд виходить з того, що відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, судовий збір у розмірі 1 034,72 грн., згідно ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПриватБанк" (юридична адреса: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, буд. 50; адреса для листування: 49027, м. Дніпропетровськ, а/с 1800, ) заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 7 990/сім тисяч дев'ятсот дев'яносто/грн. 40 коп.; заборгованість по комісії за користування кредитом у розмірі 1900 /одна тисяча дев'ятсот/ грн. 80 коп.; пеню у сумі 5 000/п'ять тисяч/грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 034/одна тисяча тридцять чотири/грн. 72 коп.

3. В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 29 лютого 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська