ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.03.16р. Справа № 904/10679/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком" (м. Харків)

до Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м. Павлоград, Дніпропетровської області);

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (м. Київ)

про стягнення заборгованості за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 у загальному розмірі 508 747 грн. 36 коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 09.02.2016)

та

за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (м.Павлоград, Дніпропетровської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком" (м. Харків)

про стягнення неустойки у загальному розмірі 43 375 грн. 09 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача (відповідач за зустрічним позовом): не з'явився

від відповідача (позивач за зустрічним позовом): не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Селтком" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - відповідач) заборгованість за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 у загальному розмірі 502 128 грн. 44 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 458 203 грн. 32 коп. - основний борг;

- 28 393 грн. 12 коп. пеня;

- 12 298 грн. 59 коп. - інфляційні втрати;

- 3 233 грн. 41 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем 27.05.2015 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 458 203 грн. 32 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 6.8. договору позивач нарахував та просив стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 02.09.2015 по 13.11.2015 в сумі 28 393 грн. 12 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за вересень 2015 року у сумі 12 298 грн. 59 коп. та 3% річних за період прострочення з 02.09.2015 по 13.11.2015 у сумі 3 233 грн. 41 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 11.01.2016.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 631/16 від 11.01.2016), в якому він просить суд відкласти розгляд справи, з метою надання часу для вирішення спору мирним шляхом.

У судове засідання 11.01.2016 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 11.01.2016 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, витребуваних судом документів не подав.

У судовому засіданні 11.01.2016 представник відповідача просив суд відкласти розгляд справи, з причини, що наведена ним у клопотанні.

Ухвалою суду від 11.01.2016 вказане клопотання відповідача було задоволено та в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 25.01.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі, а також задоволенням клопотання відповідача.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 1233/16 від 12.01.2016), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду від 14.12.2015 документи.

Від відповідача надійшла зустрічна позовна заява (вх.суду 333/16 від 25.01.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) неустойку у загальному розмірі 43 375 грн. 09 коп. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідачем (позивачем за первісним позовом) було допущено прострочку поставки товару на суму 6 267 грн. 60 коп. (відповідно до умов специфікації від 13.05.2015 товар мав бути поставлений у строк до 30.05.2015, а фактично був поставлений 26.08.2015), а отже, на підставі пункту 6.2. договору ним був нарахований штраф за порушення строків поставки у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 27 049 грн. 45 коп. Також, позивач за зустрічним позовом зазначає, що товар, обумовлений специфікацією від 30.10.2015 до поставки в строк по 30.10.2015, взагалі поставлений йому не був, у зв'язку з чим він нарахував та просить суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) штраф у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 16 325 грн. 64 коп.

Вказана зустрічна позовна заява була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 25.01.2016.

Від відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 3961/16 від 25.01.2016), в якій він наголошує на тому, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 не підлягають задоволенню, оскільки за своєю суттю, змінюють підставу позову. Відповідач наголошує на тому, що підставою позову під час звернення з ним до суду була видаткова накладна № 53 від 27.05.2015.

Від відповідача також надійшло клопотання про припинення провадження у справі (вх.суду 4076/16 від 25.01.2016), яке мотивоване тим, що позивач передав права вимоги фактору - Публічному акціонерному товариству "Перший український міжнародний банк" відповідно до договору № 526/59.2 від 14.04.2014, а отже, провадження у справі підлягає припиненню, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У судове засідання 25.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засідання 25.01.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування. Також представником позивача було повідомлено, що сторони не досягли згоди щодо мирного врегулювання спору, а отже він просить суд розглядати справу по суті та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В процесі розгляду справи виникла необхідність у витребуванні додаткових доказів, отже, ухвалою суду від 11.01.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 10.02.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від позивача надійшло клопотання (вх.суду 7873/16 від 09.02.2016), в якому він просить долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

Від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 7874/16 від 09.02.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 у загальному розмірі 508 747 грн. 36 коп., яка складається з наступних сум:

- 464 470 грн. 92 коп. - основний борг;

- 28 604 грн. 67 коп. пеня;

- 12 423 грн. 94 коп. - інфляційні втрати;

- 3 247 грн. 83 коп. - 3% річних.

Дослідивши заяву про збільшення розміру позовних вимог, суд відзначив, що, фактично, позивач збільшив заявлений до стягнення основний борг, у зв'язку із наявністю заборгованості за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 за іншою видатковою накладною, а саме: № 98 від 26.08.2015 в сумі 6 267 грн. 60 коп. Крім того, за прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 6.8. договору позивач додатково нарахував та просив стягнути з відповідача пеню за загальний період прострочення з 01.12.2015 по 28.12.2015 в сумі 211 грн. 55 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за грудень 2015 року у сумі 125 грн. 35 коп. та 3% річних за період прострочення з 01.12.2015 по 28.12.2015 у сумі 14 грн. 42 коп. на суму 6 267 грн. 60 коп.

Так, відповідно до пункту 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично збільшено заявлений до стягнення основний борг, у зв'язку із наявністю заборгованості за договором поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 за іншою видатковою накладною, а саме: № 98 від 26.08.2015 в сумі 6 267 грн. 60 коп., а також у зв'язку з допущеним простроченням, розраховані та заявлені до стягнення пеня, інфляційні втрати та 3% річних на вказану суму.

Відповідно до положень пункту 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Разом з тим суд зазначає, що в пункті 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною 1 статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Дослідивши заяву про збільшення позовних вимог, судом визначено, що, фактично, позивач збільшив розмір основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, при цьому, підставою позову у даному випадку є договір поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014, а отже, заявлення вимоги щодо стягнення на підставі вказаного договору заборгованості за іншою видатковою накладною, не може вважатися зміною підстави або предмету позову.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Зважаючи на те, що позивачем були заявлені у позовній заяві вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних, у зв'язку з порушенням умов договору поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014, крім того, позивач надав докази сплати судового збору за збільшену ціну позову, судом було прийнято вказану заяву до розгляду.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 508 747 грн. 36 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача (відповідача за зустрічним позовом) надійшов відзив на зустрічну позовну заяву (вх.суду 7904/16 від 09.02.2016), в якому він проти задоволення зустрічного позову заперечує, посилаючись на те, що позивач за зустрічним позовом невірно розраховує штраф (застосуванню підлягає вартість недопоставленої продукції, по якій було допущено порушення строків поставки, а не сума по всій специфікації). Щодо непоставки продукції за специфікацією від 02.10.2015, позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що в даному випадку скористався правом затримки поставки чергової партії продукції, наданим йому пунктом 5.4. договору, з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, а повідомлено про це було відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом направлення листа на електронну пошту представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), зазначену в пункті 8.16. договору.

У судове засідання 10.02.2016 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 10.02.2016 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив.

Від відповідача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів (вх.суду 8308/16 від 10.02.2016).

Ухвалою суду від 10.02.2016 клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 01.03.2016 включно.

Ухвалою суду від 10.02.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 29.02.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі. Вказаною ухвалою суду було також залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк" (далі - третя особа).

Від третьої особи надійшли письмові пояснення (вх.суду 12231/16 від 29.02.2016), в яких вона повідомляє, що за договором факторингу з регресом № 526/59.2 від 14.04.2014 було встановлено ліміт 1 260 000 грн. 00 коп. з терміном дії до 14.02.2016, але за весь термін дії ліміту позивачем були відступлені Банку права вимоги за спірним договором поставки на суму 540 988 грн. 92 коп. (реєстр № 23 від 03.07.2015, № 26 від 16.10.2014). При цьому, за весь термін дії ліміту від відповідача була отримана оплата по спірному договору в сумі 81 093 грн. 35 коп. Третя особа також зазначає, що 23.02.2016 між позивачем та Банком було підписано реєстр зворотного викупу на суму 520 433 грн. 00 коп., а станом на 25.02.2016 борг по відступленим правам вимоги по боржнику (ТОВ "ДТЕК Павлоградвугілля") згідно договору факторингу № 526/59.2 від 14.04.2014 відсутній.

Від відповідача надійшов відзив на заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх.суду 12255/16 від 29.02.2016), в якій він просить суд відмовити у задоволенні вказаної заяви, у зв'язку з тим, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 за своєю суттю змінюють підставу позову. Відповідач наголошує на тому, що підставою позову під час звернення з ним до суду була видаткова накладна № 53 від 27.05.2015.

Від відповідача надійшло клопотання про витребування документів (вх.суду 12256/16 від 29.02.2016), в якому він просить суд витребувати у позивача оригінал товарно-транспортної накладної на поставку продукції згідно видаткової накладної № 53 від 27.05.2015.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Від відповідача надійшов відзив на позов (вх.суду 12258/16 від 29.02.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що зі сторони відповідача відсутнє порушення грошового зобов'язання, оскільки позивачем не були у повному обсязі виконані умови пункту 4.5. договору та, зокрема, надано рахунок на оплату. Також відповідач посилався на те, що за договором факторингу з регресом № 526/59.2 від 14.04.2014 позивач відступив третій особі права вимоги за спірним договором поставки, а отже, провадження у даній справі підлягає припиненню, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Від позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи витребуваних судом документів (вх.суду 12452/16 від 29.02.2016).

Також позивачем надані пояснення, в яких він зазначає, що в договорі факторингу було передбачено оплату заборгованості на рахунки позивача, та одержувачем було визначено саме позивача, крім того, 23.02.2016 між позивачем та третьою особою було підписано реєстр зворотного викупу на суму 520 433 грн. 00 коп.

У судове засідання 10.02.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 10.02.2016 представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням їх збільшення, з підстав, що були ним викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні 29.02.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував, з підстав, що були ним наведені у відзиві на позов та інших запереченнях по справі.

У судовому засіданні 29.02.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 01.03.2016, а також зобов'язано позивача (відповідача за зустрічним позовом) надати товарно-транспортну накладну на поставку продукції згідно видаткової накладної № 53 від 27.05.2015 (оригінал - для огляду у судовому засіданні, належним чином засвідчену копію до матеріалів справи).

У судове засідання 01.03.2016 представники позивача та відповідача не з'явилися, причин нез'явлення суду не повідомили.

Про день, час та місце розгляду справи позивач та відповідач були повідомлені належним чином, що підтверджується протоколом судового засідання від 29.02.2016 та розпискою представників сторін (а.с.175-177).

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена їх правова позиція у даному спорі, а також долучені до матеріалів справи докази, на її підтвердження.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 31.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (далі - покупець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Селтком" (далі - постачальник, позивач) було укладено договір поставки № 14-16/705-КП (далі - договір, а.с.10-23), відповідно до умов якого в порядку та на умовах передбачених договором, постачальник зобов'язався поставити у власність покупця продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (далі - продукція), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, узгодженими сторонами в договорі та специфікаціях, які є невід'ємними частинами договору. Покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію у відповідності з умовами договору (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк договору встановлюється до 31.12.2015 включно. У випадку невиконання (неналежного виконання) сторонами (стороною) своїх зобов'язань за договором, строк дії договору продовжується до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (пункт 8.1. договору).

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Крім того, в силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Пунктом 4.1. договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями в асортименті, кількості, за цінами, з якісними характеристиками та в строки, погоджені сторонами в специфікаціях до договору.

Під партією продукції сторони розуміють будь-яку кількість продукції, однорідної за своїми якісними показниками, яка супроводжується одним документом про якість, та/або одним товаросупровідним документом.

Відповідно до пункту 4.2. договору, умови поставки продукції DDP, згідно "Інкотермс -2010", з урахуванням умов та застережень, що містяться у договорі та/або відповідних специфікаціях до договору. Узгоджене місце призначення поставки зазначається сторонами у відповідних специфікаціях до договору. Постачальник несе всі витрати, повязані з поставкою продукції, до моменту її поставки в узгоджене місце призначення поставки. У випадку, коли сторонами у специфікаціях обумовлюються інші умови поставки, взаємовідносини сторін будуть регулюватися положеннями, узгодженими сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Згідно з умовами пункту 5.1. договору загальна сума договору визначається загальною сумою всіх специфікацій, які є невід'ємною частиною договору. У випадку відхилення кількості фактично поставленої продукції від визначеної до поставки кількості, загальна ціна договору, змінюється пропорційно кількості фактично поставленої продукції із розрахунку її ціни, вказаної у відповідних специфікаціях до договору. У будь-якому випадку, загальна орієнтовна сума договору не повинна перевищувати суму еквівалентну 999 000 грн. 00 коп. з ПДВ на дату укладення договору. Сума договору може бути збільшена шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди після отримання дозволу уповноваженого на те органу управління покупця.

Ціна за поставлену постачальником продукцію встановлюється сторонами у відповідних специфікаціях до договору (пункт 5.2. договору).

Так, сторонами було підписано специфікацію від 13.05.2015 до договору, в якій вони узгодили, зокрема, найменування продукції, її кількість, ціну та строк поставки (а.с.25).

Також сторонами було підписано специфікацію від 02.10.2015 до договору (а.с.162).

Пунктом 4.3. договору передбачено, що постачальник зобов'язується надати покупцю наступні документи:

- рахунок;

- податкову накладну;

- видаткову накладну;

- відповідні товаросупроводжувальні накладні (залізничну/товарно-транспортну накладну);

- сертифікат якості заводу-виробника та/або паспорт;

- сертифікат відповідності (у випадку, якщо продукція підлягає обов'язковій сертифікації);

- дозвіл Держгірпромнагляду (у випадку, якщо отримання даного документа обов'язково відповідно до норм діючого законодавства);

- інструкцію по експлуатації (у випадку, якщо даний документ передбачений);

- технічна документація, визначену пунктом 2.4. даного договору.

Не обмежуючись переліком, обумовленим в даному пункті договору, покупцю надається виключне право визначати перелік документів відповідно до діючого законодавства України та/або виходячи із специфіки продукції, який повинен бути наданий постачальником в строки, зазначені в даному пункті договору.

Документи (крім податкової накладної), постачальник зобов'язується надати покупцю разом з поставленої продукцією.

У випадку поставки продукції без товаросупровідної документації, що призведе до неможливості здійснити приймання продукції по кількості, якості, асортименту, комплектності, покупець має право відмовитися від приймання надісланої продукції. В такому випадку, повернення продукції здійснюється у порядку, визначеному пунктом 2.5. договору (пункт 4.4. договору).

Згідно з умовами пункту 2.6. договору продукція приймається покупцем на підставі даних:

по фактичній кількості продукції, поставленої в узгоджене місце призначення поставки, згідно даних, вказаних у видаткових, залізничних/товарно-транспортних накладних;

по якості - у відповідності до якісних показників, зазначених в сертифікаті якості заводу-виробника, паспорті, а також відповідно до технічних характеристик та інших додаткових вимог до даної продукції, обумовлених сторонами у відповідних специфікаціях до договору.

Так, на виконання умов договору, позивач здійснив поставку узгодженої в специфікації від 13.05.2015 продукції відповідачу на загальну суму 540 988 грн.92 коп., що підтверджується наступними видатковими накладними:

- видаткова накладна № 53 від 27.05.2015 на суму 534 721 грн. 32 коп. (а.с.69);

- видаткова накладна № 98 від 26.08.2015 на суму 6 267 грн. 60 коп. (а.с.70).

Вказаний товар було отримано відповідачем на підставі довіреностей, копії яких містяться в матеріалах справи.

Суд зауважує, що товар, визначений у специфікації у повній мірі відповідає товару, що було поставлено згідно вказаних накладних за кількістю, ціною та загальною вартістю, а отже судом визначено, що сторонами в цій частині були дотримані умови договору.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив їх сукупності, керуючись законом.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаних видаткових накладних, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до їх оформлення.

Також до матеріалів справи не надано доказів щодо наявності претензій відповідача по кількості та якості товару, а також сторонами не повідомлялось та не надавались докази складання актів в порядку, передбаченому пунктами 2.7., 2.8., 2.9., 2.10., 2.11 договору, а отже товар вважається прийнятим покупцем.

Так, протягом розгляду справи судом жодних заперечень з приводу отримання товару за зазначеними видатковими накладними відповідачем не заявлено.

Відповідно до умов пунктів 4.8. та 4.9. договору зобов'язання постачальника вважаються виконаними з моменту передачі продукції у розпорядження покупця в узгоджене місце призначення поставки в асортименті, кількості та в строки, з якісними характеристиками, узгодженими сторонами у договорі та специфікаціях до договору. Обов'язки покупця вважаються виконаними з моменту прийняття та оплати поставленої продукції. Право власності на продукцію, ризик втрати або пошкодження продукції переходять від постачальника до покупця з дати поставки продукції.

Щодо заперечень відповідача у відзиві на позов щодо ненадання позивачем повного пакету товаросупровідних документів разом із товаром суд зазначає наступне.

Так, статтею 666 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець не передає покупцеві приналежності товару та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору купівлі-продажу або актів цивільного законодавства, покупець має право встановити розумний строк для їх передання. Якщо приналежності товару або документи, що стосуються товару, не передані продавцем у встановлений строк, покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу та повернути товар продавцеві.

При цьому, позивач у судових засіданнях пояснював, що разом із товаром ним надавався відповідачу повний пакет документів, як це передбачено умовами договору.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що матеріали справи не містять, а сторонами у справі не надано доказів:

- звернення відповідача до позивача з вимогою надати визначені договором документи, встановивши при цьому, розумний строк для їх передання;

- відмови відповідача від договору поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014;

- доказів повного повернення отриманого 28.05.2015 та 27.08.2015 товару на загальну суму 540 988 грн. 92 коп. чи вчинення інших дій, які б могли свідчити про невиконання позивачем своїх зобов'язань за договором у повному обсязі у відповідності до вимог законодавства та умов укладеного між сторонами договору.

Отже, відповідач з часу отримання товару не скористався наданим йому нормами статті 666 Цивільного кодексу України правом встановити постачальнику строк для передачі необхідних документів, що стосуються товару, а в разі не виконання вимог - відмовитися від договору та повернути товар. Так, відповідач у період з часу отримання товару не відмовився та не повідомив позивача про намір відмовитися від товару через відсутність будь-яких документів, що його стосуються, водночас і не вимагав від позивача надання цих документів.

Крім того, ненадання зазначеного відповідачем пакету документів не є відкладальною умовою в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, тому не звільняє відповідача від обовязку оплатити товар.

Щодо ненадання рахунку, з чим відповідач пов'язує відсутність прострочення виконання грошового зобов'язання з його боку, суд також зазначає наступне.

Відсутність рахунків не спростовує наявності у замовника обов'язку з оплати отриманого товару, який у розумінні статті 692 Цивільного кодексу України виникає на підставі самого факту його прийняття.

Вказана правова позиція викладена також в Постанові Вищого господарського суду України від 18.06.2013 по справі № 923/38/13-г.

При цьому, проаналізувавши умови договору та належно оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, а ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а, отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплатити отриманий товар (Постанова Верховного Суду України від 29.09.2009 по справі № 37/405).

Позивач надав до суду видаткові накладні, які підписані зі сторони позивача та зі сторони відповідача. Дані видаткові накладні містять чітко зазначений вид товару, вартість одиниці товару та загальну вартість поставленого товару.

Таким чином, надані до суду видаткові накладні слугують належним підтвердженням отримання відповідачем товару від позивача.

Судом також було враховано, що у пункті 4.7. договору сторони визначили, що датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих постачальником. У випадку поставки автомобільним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена представником покупця на видатковій накладній. У випадку поставки залізничним транспортом датою поставки вважається дата, зазначена у залізничній накладній, яка свідчить про прибуття продукції на залізничну станцію призначення (узгоджене місце призначення поставки).

При цьому, видаткова накладна № 53 від 27.05.2015 не містить дати отримання товару представником відповідача, але на підтвердження фактичної дати поставки позивач долучив до матеріалів справи накладну № 999189277 від 27.05.2015, з якої вбачається, що товар за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 було доставлено відповідачу 28.05.2015.

Видаткова накладна № 98 від 26.08.2015 містить дату, зазначену представником відповідача, яка свідчить, що передача товару відбулася 27.08.2015. Вказане також додатково підтверджується і експрес-накладною № 9487 від 26.08.2015, наданої позивачем.

При цьому, у пункті 5.4. договору сторони погодили, що розрахунки за поставлену продукцію по договору здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 60 календарного дня з дати поставки відповідної продукції на підставі отриманого покупцем рахунку та за умови отримання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору, якщо інший більший строк відстрочки не обумовлений у відповідних специфікаціях. Датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Кінцеві взаєморозрахунки між покупцем та постачальником здійснюються на підставі даних якості, кількості, асортименту та комплектності продукції, визначених у відповідності з розділом 2 договору.

При цьому, у специфікації від 13.05.2015 сторони визначили наступні умови оплати: розрахунки за поставлену продукцію по договору здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 робочих днів з 90 календарного дня з дати поставки відповідної продукції.

Судом встановлено, що враховуючи положення пунктів 4.7., 5.4. договору та специфікації від 13.05.2015, поставлений за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 товар мав бути оплачений відповідачем у строк до 02.09.2015 включно, а поставлений за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 товар мав бути оплачений відповідачем у строк до 02.12.2015 включно.

При цьому, під час визначення граничного строку оплати поставленого на суму 534 721 грн. 32 коп. товару позивач виходив із того, що датою поставки є 27.05.2015 - дата видаткової накладної № 53 від 27.05.2015. Але матеріалами справи підтверджується, що датою поставки товару за вказаною видатковою накладною є 28.05.2015. Вказана помилка також була допущена і під час визначення граничного строку оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015, який фактично повинен був бути оплачений в строк до 02.12.2015 включно, оскільки товар за нею був отриманий відповідачем 27.08.2015.

При цьому, відповідач свої зобов'язання за договором щодо своєчасного розрахунку за поставлений 28.05.2015 та 27.08.2015 товар не виконав, оплату товару в установлені в специфікації та договорі строки, у повному обсязі не здійснив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 464 470 грн. 92 коп.

Так, відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару в сумі 76 515 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с.47-48).

Отже, матеріалами справи підтверджується наявність заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений 28.05.2015 та 27.08.2015 товар в сумі 464 470 грн. 92 коп. (540 988,92 - 76 515,00).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строк оплати поставленого товару, приймаючи до уваги отримання покупцем товару за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару за вказаними вище видатковими накладними настав 02.09.2015 та 02.12.2015, відповідно, у зв'язку з чим наявність заборгованості відповідача за отриманий за спірними накладними товар є доведеною та підтвердженою належними доказами.

Крім того, відповідач не заперечував, що неоплаченим залишився товар на суму 464 470 грн. 92 коп., але посилався на відсутність порушення грошового зобов'язання, оскільки позивачем не були у повному обсязі виконані умови пункту 4.5. договору та, зокрема, надано рахунок на оплату.

Під час прийняття рішення судом також було враховано наявність договору факторингу з регресом № 526/59.2 від 14.04.2014, за яким внаслідок відступлення права вимоги фактор (третя особа по справі) замінює клієнта (позивача по справі) як кредитора боржника (відповідача по справі), у зв'язку з чим до фактора переходять відповідні права кредитора за контрактом, включаючи права на отримання вартості майна (продукції, виконаних робіт, наданих послуг, суми будь-яких штрафних санкцій (неустойок, штрафів, пені) та суми інших платежів за контрактом. При цьому, відповідно до додатку № 1 до договору факторингу з регресом № 526/59.2 від 14.04.2014 - Перелік боржників (в редакції додаткової угоди № 5 від 18.02.2015) заборгованість відповідача за спірним договором поставки увійшла до вказаного переліку (а.с.118-123).

Крім того, у зв'язку з викладеним, сторонами були внесені відповідні зміни до договору поставки № 14-16/705-КП від 31.12.2014 (додаткова угоду від 19.02.2015), якими сторони визначили, що всі платежі по договору здійснюються виключно в безготівковій формі виключно на вказані у ній реквізити, а саме: отримувач - ТОВ "Селтком", а також його банківські реквізити.

Крім того, третьою особою (фактором) на вимогу суду було повідомлено, що за вказаним договором факторингу було встановлено ліміт у 1 260 000 грн. 00 коп. з терміном дії до 14.02.2016, але за весь термін дії ліміту позивачем були відступлені третій особі права вимоги за спірним договором поставки на суму 540 988 грн. 92 коп. (реєстр № 23 від 03.07.2015, № 26 від 16.10.2014). При цьому, за вказаний час від відповідача була отримана оплата по спірному договору в сумі 81 093 грн. 35 коп.

Третя особа у своїх письмових поясненнях також зазначала, що 23.02.2016 між позивачем та Банком було підписано реєстр зворотного викупу на суму 520 433 грн. 00 коп., крім того, станом на 25.02.2016 борг по відступленим правам вимоги по боржнику (ТОВ "ДТЕК Павлоградвугілля") згідно договору факторингу № 526/59.2 від 14.04.2014 відсутній.

Також позивачем надані пояснення, в яких він зазначає, що в договорі факторингу було передбачено оплату заборгованості на рахунки позивача, та одержувачем було визначено саме позивача, крім того, 23.02.2016 між позивачем та третьою особою було підписано реєстр зворотного викупу на суму 520 433 грн. 00 коп.

Так, в матеріалах справи наявні лист № КНА-54.4/183 від 26.02.2016, а також реєстр зворотного викупу № 1, відповідно до яких права вимоги за спірним договором поставки були передані позивачу (а.с.173-174).

При цьому, суд враховує той факт, що поставлений 28.05.2015 та 27.08.2015 товар був частково оплачений відповідачем, а отже відповідач своїми діями підтвердив визнання заборгованості перед позивачем за поставлений товар.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги за первісним позовом про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу в сумі 464 470 грн. 92 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.8. договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної оплати продукції, покупець, за письмовою вимогою постачальника, сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені, у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочки оплати від вартості своєчасно не оплаченої продукції, але не більше 5% від вартості своєчасно неоплаченої продукції.

Так, на підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що постачальником за вказаним договором його зобовязання були виконані у повному обсязі, а відповідачем, в свою чергу, - порушені, була нарахована пеня за прострочення виконання грошового зобовязання за загальний період з 02.09.2015 по 13.11.2015 та з 01.12.2015 по 28.12.2015 у загальному розмірі 28 604 грн. 67 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Дослідивши здійснені позивачем розрахунки пені, судом встановлено, що при визначенні періодів прострочення позивачем помилково було включено до вказаних періодів граничні дні для оплати - 02.09.2015 та 02.12.2015, відповідно. Крім того, під час розрахунку пені за загальний період з 02.09.2015 по 13.11.2015 позивачем невірно застосовано застереження, визначене у пункті 6.8. договору, в частині обмеження пені 5% вартості несвоєчасно оплаченої продукції. Так, у вказаний період існувало прострочення оплати поставленої за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 товару на суму 534 721 грн. 32 коп., а отже 5% її вартості складають 26 736 грн. 07 коп., а позивачем за первісними позовними вимогами було заявлено 28 393 грн. 12 коп.

Отже, розрахунки пені, додані до позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно пункту 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 в період прострочення з 03.09.2015 по 10.11.2015 заборгованість складала 534 721 грн. 32 коп.; в період прострочення з 11.11.2015 по 13.11.2015 заборгованість складала 458 203 грн. 32 коп. (часткова оплата 11.11.2015 в сумі 76 518 грн. 00 коп.), з урахуванням положень пункту 6.8. договору (обмеження 5% вартості неоплаченої продукції - 534 721,32 грн.), пеня складає 26 736 грн. 07 коп.;

- за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 на суму 6 267 грн. 60 коп. за період прострочення з 03.12.2015 по 28.12.2015 пеня складає 196 грн. 44 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню в сумі 26 932 грн. 51 коп.

Крім цього, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати боргу за поставлений товар у строк, визначений умовами договору (в специфікації), позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були розраховані інфляційні втрати за вересень 2015 року та грудень 2015 року в загальній сумі 12 423 грн. 94 коп., які він просив стягнути з відповідача відповідно до доданих до справи розрахунків.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 01.04.2015 по справі № 917/1667/14.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013).

Суд також зауважує, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано вищевказаних вимог, а саме: до періодів нарахування включені місяці, в яких мав бути здійснений платіж, місяці, в яких існувала заборгованість не повний місяць; позивачем не було враховано, що останній день строку для оплати поставленого 28.05.2015 та 27.08.2015 товару є 02.09.2014 та 02.12.2014, відповідно.

Отже, розрахунки інфляційних втрат, здійснені позивачем, та додані до матеріалів справи, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, враховуючи положення вищевказаних Постанов Пленуму, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат за вказаними періодами, судом було встановлено наступне.

- за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 в період прострочення з 03.09.2015 по 10.11.2015 заборгованість складала 534 721 грн. 32 коп.; в період прострочення з 11.11.2015 по 13.11.2015 заборгованість складала 458 203 грн. 32 коп. (часткова оплата 11.11.2015 в сумі 76 518 грн. 00 коп.), позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати за вересень 2015 року (з 02.09.2015 по 30.09.2015). При цьому, заборгованість у вересні 2015 року існувала не повний місяць, а отже, інфляційні втрати за вказаний місяць не нараховуються;

- за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 на суму 6 267 грн. 60 коп. період прострочення становить з 03.12.2015 по 28.12.2015, а позивачем нараховані інфляційні втрати за грудень 2015 року (з 01.12.2015 по 28.12.2015). При цьому, заборгованість у грудні 2015 року існувала не повний місяць, а отже, інфляційні втрати за вказаний місяць не нараховуються.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 12 423 грн. 94 коп. не підлягають задоволенню.

Крім того, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач просить суд стягнути 3 % річних за прострочення виконання грошового зобовязання за загальний період з 02.09.2015 по 13.11.2015 та з 01.12.2015 по 28.12.2015 у загальному розмірі 3 247 грн. 83 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Дослідивши здійснені позивачем розрахунки 3% річних, судом встановлено, що при визначенні періодів прострочення позивачем помилково було включено до вказаних періодів граничні дні для оплати - 02.09.2015 та 02.12.2015, відповідно.

Отже, розрахунки 3% річних, додані до позовної заяви та заяви про збільшення розміру позовних вимог, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 3% річних за вказаними періодами, судом встановлено наступне:

- за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 в період прострочення з 03.09.2015 по 10.11.2015 заборгованість складала 534 721 грн. 32 коп., а 3% річних в цей період становлять 3 032 грн. 53 коп.; в період прострочення з 11.11.2015 по 13.11.2015 заборгованість складала 458 203 грн. 32 коп. (часткова оплата 11.11.2015 в сумі 76 518 грн. 00 коп.), а 3% річних в цей період становлять 112 грн. 98 коп.;

- за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 на суму 6 267 грн. 60 коп. за період прострочення з 03.12.2015 по 28.12.2015 3% річних складають 13 грн. 39 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 3 158 грн. 90 коп.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню в наступних сумах: 464 470 грн. 92 коп. - основного боргу, 26 932 грн. 51 коп. - пені, 3 158 грн. 90 коп. - 3% річних.

Слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо позовних вимог за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до специфікації від 13.05.2015 (а.с.25) позивач (відповідач за зустрічним позовом) повинен був поставити обумовлену в ній продукцію на загальну суму 540 988 грн. 92 коп.в строк до 30.05.2015.

При цьому, фактично, продукція була поставлена наступним чином:

- товар за видатковою накладною № 53 від 27.05.2015 на суму 534 721 грн. 32 коп. був поставлений 28.05.2015 - без прострочення;

- товар за видатковою накладною № 98 від 26.08.2015 на суму 6 267 грн. 60 коп. був поставлений 27.08.2015, в той час, як відповідно до умов специфікації мав бути поставлений в строк до 30.05.2015.

Відповідно до умов пункту 6.2. договору у випадку не поставки (в тому числі недопоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставки (в тому числі, допоставки відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, визначених у договорі або у відповідній специфікації, постачальник, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 5% від вартості продукції поставленої по відповідній специфікації. У випадку порушення постачальником своїх обов'язків, згідно даного пункту більше ніж на 10 календарних днів, постачальник додатково, за письмовою вимогою покупця, сплачує покупцю неустойку у вигляді штрафу у розмірі 0,1% від вартості непоставленої (недопоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції або поставленої (допоставленої відсутньої та/або некомплектної) продукції з порушенням строків, за кожен день прострочки.

Згідно з умовами пункту 5.5. договору у випадку порушення постачальником строків поставки, визначених у специфікаціях да договору, покупець вправі направити постачальнику розрахунок штрафних санкцій та/або збитків. Строк нарахування покупцем постачальнику штрафних санкцій по договору не обмежується 6 (шістьма) місяцями з моменту виконання обов'язків по договору, у зв'язку з чим, штрафні санкції підлягають нарахуванню за весь період порушення обов'язків (пункт 6.11. договору).

Враховуючи викладені обставини, відповідач (позивач за зустрічним позовом) у зустрічній позовній заяві просить суд стягнути з позивача (відповідача за первісним позовом) неустойку у загальному розмірі 43 375 грн. 09 коп. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідачем (позивачем за первісним позовом) було допущено прострочку поставки товару на суму 6 267 грн. 60 коп. (відповідно до умов специфікації від 13.05.2015 товар мав бути поставлений у строк до 30.05.2015, а фактично був поставлений 26.08.2015), а отже, на підставі пункту 6.2. договору ним був нарахований штраф за порушення строків поставки у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 27 049 грн. 45 коп. Також, позивач за зустрічним позовом зазначає, що товар, обумовлений специфікацією від 30.10.2015 до поставки в строк по 30.10.2015, взагалі поставлений йому не був, у зв'язку з чим він нарахував та просить суд стягнути з відповідача (позивача за первісним позовом) штраф у розмірі 5% від вартості продукції, що постачається по відповідній специфікації, у сумі 16 325 грн. 64 коп.

Вказана зустрічна позовна заява була прийнята судом до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 25.01.2016.

Позивач (відповідач за зустрічним позовом) у відзиві на зустрічну позовну заяву заперечував проти задоволення вимог відповідача (позивача за зустрічним позовом) з огляду на те, що позивач за зустрічним позовом невірно розраховує штраф (застосуванню підлягає вартість недопоставленої продукції, по якій було допущено порушення строків поставки, а не сума по всій специфікації). Щодо непоставки продукції за специфікацією від 02.10.2015, позивач (відповідач за зустрічним позовом) зазначає, що в даному випадку скористався правом затримки поставки чергової партії продукції, наданим йому пунктом 5.4. договору, з урахуванням протоколу узгодження розбіжностей, а повідомлено про це було відповідача (позивача за зустрічним позовом), шляхом направлення листа на електронну пошту представника відповідача (позивача за зустрічним позовом), зазначену в пункті 8.16. договору.

Під час розгляду справи, представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) пояснював наявність прострочення поставки товару на суму 6 267 грн. 60 коп. наявністю технічних проблем у виконанні умов поставки в частині цього виду продукції.

З цього приводу суд зазначає, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, отже, наведені позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) обставини не можуть прийматися до уваги судом.

Як було встановлено судом та підтверджено сторонами в процесі розгляду даної справи, позивач (відповідач за зустрічним позовом) поставив обумовлену договором продукцію на суму 6 267 грн. 60 коп. - 27.08.2015, а отже допустив прострочення.

Так, відповідно до частини 1 статті 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252 та від 09.04.2012 № 20/246-08.

Так, на підставі пункту 6.2. договору, з урахуванням того, що позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) було допущено прострочення виконання зобов'язання щодо своєчасної поставки продукції за спірним договором, відповідач (позивач за зустрічним позовом) нарахував та просить суд стягнути штраф в сумі 27 049 грн. 45 коп. за простроченя поставки продукції на суму 6 267 грн. 60 коп. (видаткова накладна № 98 від 26.08.2015, специфікація від 13.05.2015).

Так, судом перевірений розрахунок штрафу, зроблений відповідачем (позивачем за зустрічним позовом) та встановлено, що він відповідає фактичним обставинам справи та арифметично здійснений вірно (5% від суми 540 988,92 грн.).

Враховуючи вищевикладене, а також те, що матеріалами справи та самим позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) у відзиві підтверджується допущене ним прострочення поставки продукції в сумі 6 267 грн. 60 коп., суд вважає позовні вимоги за зустрічною позовною заявою в частині стягнення штрафу в сумі 27 049 грн. 45 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

З приводу заявлених у зустрічній позовній заяві вимог щодо стягнення штрафу у сумі 16 325 грн. 64 коп. за непоставку продукції на загальну суму 326 512 грн. 80 коп., обумовленої специфікацією від 02.10.2015, суд зазначає наступне.

Згідно з нормами частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються цивільні відносини засновані на юридичній рівності.

Крім того, статтями 11 та 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зокрема, юридичного факту.

Господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому звязку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

У пункті 5.4. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 31.12.2014) сторони визначили, зокрема, що у випадку порушення покупцем строків розрахунку за поставлену по договору продукцію, постачальник має право затримати або зупинити поставку чергової партії (партій) продукції до розрахунку покупця за поставлену продукцію, строки оплати якої порушені.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника (частина 1 статті 595 Цивільного кодексу України).

При цьому, у пункті 8.12. договору сторони, зокрема, погодили, що постачальник гарантує, що він контролює факс, електронну адресу на предмет наявності повідомлень (викликів) від покупця, та несе ризик за несвоєчасність їх отримання.

Судом було враховано, що у даному пункті сторони передбачили лише обов'язок позивача вчасно отримувати повідомлення, направлені відповідачем факсом та електронною поштою. При цьому, умови договору не містять обов'язку відповідача вчасно отримувати повідомлення, направлені позивачем факсом та електронною поштою. В той же час, умови договору містять прізвища представників, їх контактні телефони та електронні адреси, як позивача так і відповідача.

Так, у пункті 8.16. договору зазначено представника покупця: ОСОБА_1, контактний телефон (05632) 6-77-32, номер факсу (05632) 6-77-32, електронна адреса .

З наданого на підтвердження повідомлення відповідача (позивача за зустрічним позовом) щодо використання позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) права, наданого його пунктом 5.4. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 31.12.2014) листа № 347 від 22.10.2015 вбачається, що позивач (відповідач за зустрічним позовом) повідомляв відповідача (позивача за зустрічним позовом) про наступне:

- станом на 22.10.2015 існує прострочена заборгованість за поставлену раніше продукцію на суму 534 721 грн. 32 коп. згідно з видатковою накладною № 53 від 27.05.2015;

- ТОВ "Селтком" готове відвантажити продукцію за специфікацією від 02.10.2015 на суму 326 512 грн. 80 коп. до 13.11.2015 за умови оплати простроченої заборгованості до 30.10.2015 (а.с.170-171).

Так, позивач долучив до матеріалів справи прінт-скрін екрану, на якому зображено вихідний лист з електронної адреси позивача, з якого, зокрема, вбачається, що 22.10.2015 на електронну адресу було направлено лист із вказаним вище змістом.

Отже, даний вид повідомлення відповідача (позивача за зустрічним позовом), з урахуванням умов пункту 5.4. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 31.12.2014) та пункту 8.16. договору, суд визнає належним.

Суд зауважує, що граничний строк поставки продукції за специфікацією від 02.10.2015 - це 30.10.2015, а вказаний лист був направлений 22.10.2015, отже, завчасно.

Отже, проаналізувавши в системному зв'язку все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач правомірно використав право притримання, визначене нормами статті 594 Цивільного кодексу України, а також передбачене сторонами у пункті 5.4. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей від 31.12.2014), у зв'язку з чим підстави для нарахування штрафу за прострочення поставки товару, обумовленого специфікацією від 30.10.2015 до поставки в строк по 30.10.2015, у сумі 16 325 грн. 64 коп. відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за зустрічною позовною заявою щодо стягнення штрафу у розмірі 16 325 грн. 64 коп. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню в сумі 27 049 грн. 45 коп.

Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд також зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення із первісним позовом до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 218 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (182 700 грн. 00 коп.).

Ціна первісного позову на момент звернення з ним до суду становила 502 128 грн. 44 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 7 531 грн. 93 коп. (1,5 відсотки ціни позову), а позивачем, фактично, було сплачено 7 540 грн. 00 коп. за платіжним дорученням № 555 від 12.11.2015 (а.с.9).

Після збільшення розміру позовних вимог позивачем ціна позову стала складати 508 747 грн. 36 коп., а отже сума судового збору за подання такого позову мала складати 7 631 грн. 21 коп. (1,5 відсотки ціни позову).

При цьому, разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог позивач додав платіжне доручення № 611 від 28.12.2015 на суму 100 грн. 00 коп. (а.с.137), отже, у підсумку позивачем за первісним позовом було сплачено судовий збір у сумі 7 640 грн. 00 коп. (7 540,00 + 100,00).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду вищевикладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу частину надмірно сплаченого ним судового збору у сумі 8 грн. 79 коп. (7 640,00 - 7 631,21).

Крім того, під час звернення із зустрічним позовом також було невірно визначено розмір судового збору, який підлягав оплаті.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 378 грн. 00 коп.

В той же час, під час звернення із зустрічним позовом до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1 218 грн. 00 коп. відповідно до платіжного доручення № НОМЕР_1 від 19.10.2015 та у сумі 1 827 грн. 00 коп. відповідно до платіжного доручення № 364450 від 14.08.2015, а всього 3 045 грн. 00 коп., в той час, як оплаті підлягав судовий збір у сумі 1 378 грн. 00 коп. (1 розмір мінімальної заробітної плати).

Отже, з урахуванням вище описаного, в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" на користь відповідача (позивача за зустрічним позовом) підлягає поверненню з державного бюджету України судовий збір в сумі 1 667 грн. 00 коп. (3 045,00 - 1 378,00).

Враховуючи вищевикладене, керуючись нормами статей 1, 2, 4-5, 32, 33, 34, 36, 38, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за первісним позовом задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Леніна, будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком" (61058, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 38278627) - 464 470 грн. 92 коп. - основного боргу, 26 932 грн. 51 коп. - пені, 3 158 грн. 90 коп. - 3% річних, 7 418 грн. 44 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог за первісним позовом - відмовити.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком" (61058, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код 38278627) надмірно сплачений судовий збір у сумі 8 грн. 79 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 611 від 28.12.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтком" (61058, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код 38278627) на користь Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Леніна, будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) - 27 049 грн. 45 коп. - штрафу, 859 грн. 34 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом - відмовити.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вулиця Леніна, будинок 76; ідентифікаційний код 00178353) надмірно сплачений судовий збір у сумі 1 667 грн. 00 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 364450 від 14.08.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_2