РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №921/9/15-г/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс»

До 1. Служби автомобільних доріг у Тернопільській області

2. Тернопільської обласної державної адміністрації

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 - Підволочиська районна державна адміністрація

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 2 - Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області

Про визнання недійсним розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації та державного акта серіїї ЯЯ №296644 від 09.01.2008 р. про право постійного користування земельною ділянкою

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Белошицький А.Г. - директор

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс» звернувся до Господарського суду тернопільської області з позовом до відповідача 1, Служби автомобільних доріг у Тернопільській області та відповідача 2, Тернопільської обласної державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації та державного акта серіїї ЯЯ №296644 від 09.01.2008 р. про право постійного користування земельною ділянкою

В обґрунтування позовних вимог заявник посилався на те, що розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації та державний акт про право постійного користування земельною ділянкою серіїї ЯЯ №296644 від 09.01.2008 р. було видано з порушенням приписів чинного законодавства України, зокрема, з порушенням приписів ст.116 Земельного кодексу України. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс» посилалось на те, що останнім зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, а отже у заявника є право на отримання земельної ділянки на підставі ст.120 Земельного кодексу України.

Відповідач 1 у відзиві №08-4/142 від 11.02.2015 р. проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що земельна ділянка, яка була передана позивачу в оренду, належить до земель дорожнього господарства та є складовою єдиної транспортної системи України, управління якими здійснює Державна Служба автомобільних доріг України.

Відповідач 2 у відзиві б/н від 11.02.2015 р. проти задоволення позовних вимог також заперечує з огляду на відповідність оспорюваного заявником розпорядження вимогам чинного законодавства України.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 05.03.2015р. відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Люкс" про визнання недійсним розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації № 297 від 15.05.07. та державного акту про право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 296644 від 09.01.08.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 06.08.15. рішення Господарського суду Тернопільської області скасовано частково та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково:

- визнано частково недійсним п. 1 розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації № 297 від 15.05.07. в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвічують право на земельну ділянку Службі автомобільних доріг у Тернопільській області в смузі відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населеного пункту на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району щодо земельної ділянки, площею 0,15 га, на якій знаходиться об'єкт нерухомості, що належить на праві власності позивачу;

- визнано частково недійсним п. 2 розпорядження Тернопільської обласної державної адміністрації № 297 від 15.05.07. в частині надання в постійне користування Службі автомобільних доріг у Тернопільській області в смузі відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населеного пункту на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району - земельної ділянки, площею 0,15 га, на якій знаходиться об'єкт нерухомості, що належить на праві власності позивачу;

- визнано недійсним державний акт про право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 296644 від 09.01.08.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.12.15. вказані рішення та постанову скасовано і справу направлено до Господарського суду Тернопільської області для виконання приписів ст. 17 Господарського процесуального України.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 04.01.16. направлено справу № 921/9/15-г/17 за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ у Господарському суді міста Києва, справу № 921/9/15-г/17 передано для розгляду судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 14.01.16. прийнято справу № 921/9/15-г/17 до свого провадження та призначено її до розгляду на 09.02.16. о 10-00.

02.02.16. відповідач-1 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав письмові пояснення по справі.

08.02.16. позивач через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав письмові пояснення по справі. Зокрема, під час нового розгляду справи заявником було підтримано позовні вимоги в повному обсязі.

08.02.16. третя особа-1 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подала письмові пояснення по справі, та просила суд розглядати справу без участі повноважного представника Підволочиської районної державної адміністрації.

09.02.16. відповідач-2 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подав письмові пояснення по справі.

09.02.16. третя особа-2 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва подала письмові пояснення по справі, та клопотання, в якому просить суд на підставі ст. 25 ГПК України здійснити процесуальне правонаступництво Головного управління Держземагенства у Тернопільській області, замінивши його правонаступником Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2016р. на підставі ст. 25 ГПК України здійснено процесуальне правонаступництво Головного управління Держземагентства у Тернопільській області на Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області, та було оголошено перерву до 25.02.2016р.

Відповідачі та треті особи участі у розгляді справи у судовому засіданні 25.09.2016р. не приймали, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористались. Проте, за висновками суду Служба автомобільних доріг у Тернопільській області, Тернопільська обласна державна адміністрація, Підволочиська районна державна адміністрація та Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи з урахуванням наступного.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представників відповідачів 1, 2 та третьої особи 2 у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 09.02.2016 р. судового засідання, суд дійшов висновку, що вказані учасники судового процесу були обізнані про час та місце наступного слухання справи.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що третя особа 1 у клопотанні №01-177/01-14 від 30.01.2016р. просила здійснювати розгляд справи без участі представника Підволочиської районної державної адміністрації.

З приводу неявки відповідачів 1,2 та третіх осіб 1, 2 в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено і третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, судом прийнято до уваги, що всіма учасниками судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті спору.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що відповідачі та треті особи в процесі розгляду справи 25.02.2016 р. так і не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на приписи ст. 69 вказаного нормативно-правового акту, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 921/9/15-г/17.

В судовому засіданні 25.02.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.06.2003 р. Тернопільською обласною державною адміністрацією було надано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» на складання проекту відведення земельної ділянки під будівництво автозаправної станції на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району.

Листом №04/848 від 12.12.2003р. Службою автомобільних доріг у Тернопільській області було погоджено надання Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,15 га на умовах оренди строком на 10 років під будівництво автозаправочної станції за рахунок земель смуги відводу автомобільної дороги Львів-Кіровоград-Знам'янка, км 166+120 на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району.

Згідно змісту довідки №406 від 12.12.2003р. Підволочиського районного відділу земельних ресурсів кадастровий номер земельної ділянки, яка буде надана у користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» становить :01:001:0002.

Розпорядженням №516 від 09.12.2003р. Підволочиської районної державної адміністрації Тернопільської області було погоджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» під будівництво автозаправної станції на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району.

Рішенням №268 від 04.03.2004р. Тернопільської обласної ради «Про погодження надання земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» (смт.Підволочиськ) під будівництво автозаправної станції» погоджено відведення Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» у тимчасове користування земельної ділянки площею 0,15 га на умовах оренди строком на 10 років під будівництво автозаправочної станції за рахунок земель смуги відводу автомобільної дороги Львів-Кіровоград-Знам'янка, км 166+120 на території Мисловецької сільської ради Підволочиського району.

Розпорядженням №213 від 29.04.2004р. Тернопільської обласної державної адміністрації затверджено проект відведення земельної ділянки Товариству з обмеженою відповідальністю «Люкс» та вилучено із землекористування Служби автомобільних доріг земельну ділянку площею 0,15 за рахунок захисних насаджень смуги відводу Львів-Кіровоград-Знам'янка, км 166+120.

Наразі, доказів скасування чи визнання у визначеному чинним законодавством України порядку означених актів недійсними матеріали справи не містять.

28.05.2004р. між Підволочиською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Люкс» (орендар) було укладено договір оренди землі. Відповідно до п.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку промисловості, транспорту та зв'язку, яка знаходиться на території Мисловецької сільської ради.

У відповідності до п.2 вказаного правочину в оренду передається земельна ділянка площею 0,15 га, в тому числі, 0,15 га захисних насаджень смуги відводу автомобільної дороги Львів-Кіровоград-Знам'янка.

Пунктом 8 договору б/н від 28.05.2004р. передбачено, що правочин укладено на десять років.

Пунктом 15 договору б/н від 28.05.2004р. передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва автозаправної станції.

28 листопада 2005р. розпорядженням №782 голови районної державної адміністрації надано дозвіл Службі автомобільних доріг у Тернопільській області провести роботи по виготовленню технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, що знаходяться в смузі відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населених пунктів на території Богданівської, Кам'янківської, Мисловецької сільських рад Підволочиського району Тернопільської області.

На підставі технічного завдання 29.11.2005р. Державним підприємством "Тернопільський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні Служби автомобільних доріг в межах смуги відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка, зокрема, на території Мисловецької сільської ради.

Як свідчать наявні у справі документи, по даній технічній документації отримано позитивні висновки Підволочиського районного відділу земельних ресурсів, відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, а також висновок державної землевпорядної документації №2017 від 20.11.2006р.

Згідно земельно-кадастрової інформації та довідки про правовий статус, кількісні і якісні характеристики земельної ділянки №78 від 22.08.2006р. відведенню підлягають земельні ділянка автомобільного транспорту державної форми власності, що розташована на території Мисловецької сільської ради за кадастровими №010180001 та № 01 018 0002.

05 січня 2006 р. згідно рішення Мисловецької сільської ради №268 та на підставі розпорядження №165 від 23 лютого 2006р голови Тернопільської обласної державної адміністрації, погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні Служби автомобільних доріг у Тернопільській області в межах смуги відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населеного пункту Мисловецької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, загальною площею 27,1634га.

Розпорядженням №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, які знаходяться в смузі відводу автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населених пунктів на території Мисловецької, Озерянської, Цебрівської, Ярчовецької, Курівецької, Кабаровецької сільських рад Підволочиського району Тернопільської області; надано Службі автомобільних доріг у Тернопільській області земельні ділянки, загальною площею 300,30га в постійне користування для експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту.

За поясненнями представників учасників судового процесу, фактично даним розпорядженням голови Тернопільської обласної державної адміністрації Службі автомобільних доріг в Тернопільській області в постійне користування було передано, в тому числі, земельну ділянку, загальною площею 27,1634 га на території Мисловецької сільської ради, в яку увійшли 0,15 га, які належали позивачу на праві оренди.

На підставі даного розпорядження Службі автомобільних доріг у Тернопільській області видано Підволочиським районним відділом земельних ресурсів 09.01.2008р. державний акт серії ЯЯ №296644 на право постійного користування земельною ділянкою, площею 26,1408га, розташованою на території Мисловецької сільської ради, з цільовим призначенням - для експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №02.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснено будівництво автозаправної станції та введено об'єкт в експлуатацію, що підтверджується актом від 22.12.2007р. Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, на земельній ділянці, виділеній в оренду в смузі відводу автомобільної дороги Львів-Кіровоград-Знам'янка км166+120, на землях Мисловецької сільської ради Підволочиського району.

На підставі рішення №12 від 28.04.2010р. виконавчого комітету Мисловецької сільської ради ТОВ «Люкс» оформлено право власності на комплекс автозаправочної станції (свідоцтво серії САС №042863, видане 14.08.2010р. Мисловецькою сільською радою, та витяг серії ССХ №329449 від 03.09.2010р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Бюро технічної інвентаризації Підволочиського району).

На лист-звернення №50 від 23.04.2014р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс» про продовження договору оренди землі, площею 0,15га Тернопільською обласною державною адміністрацією повідомлено позивача (лист №03-1912/15-25 від 20.05.2014р.), що дана земельна ділянка згідно правовстановлюючих документів, перебуває в постійному користуванні Служби автомобільних доріг у Тернопільській області, що унеможливлює вирішення Тернопільською обласною державною адміністрацією питання продовження терміну договору оренди землі (укладення нового договору оренди).

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з розглядуваними позовними вимогами.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України. При цьому, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст.21 Цивільного кодексу України встановлено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

За приписами ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним

Акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду (ст.43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову (п.2 Роз'яснення №02-5/35 від 26.01.2000р. Президії Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів»).

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації недійсним повинно бути доведено невідповідність такого рішення нормам чинного законодавства та порушення внаслідок його прийняття прав заявника.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс» посилалось на те, що розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації було видано з порушенням приписів чинного законодавства України, зокрема, з порушенням приписів ст.116 Земельного кодексу України, а саме не можливості передачі земельної ділянки у користування Служби автомобільних доріг у Тернопільській області до моменту припинення права користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс». Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс» посилалось на те, що останнім зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, а отже у заявника є право на отримання земельної ділянки на підставі ст.120 Земельного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно із ст.ст. 13, 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

За приписами п."а" ст.17 Земельного кодексу України , до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин також віднесено розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1, 2 статті 116 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного розпорядження) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 п. 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначені ст.122 Земельного кодексу України.

Так, частинами 3, 4 даної статті передбачено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Натомість, обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, відповідно до норм ст.ст. 13, 14 Конституції України, ст.ст.167, 170, 324, 374 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 8, 148 Господарського кодексу України, ст.ст.80, 84, 122, 124 Земельного кодексу України, ст.ст.3, 4 Закону України «Про оренду землі» земельні ділянки є об`єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватно-правових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Поряд з цим, ч.1 ст.124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

У відповідності із ст.ст. 6, 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", актами місцевої державної адміністрації є розпорядження голови місцевої державної адміністрації, видані в межах своїх повноважень, накази керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів. Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Тобто, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації було видано вказаним органом виконавчої влади у межах повноважень, наданих чинним законодавством.

З приводу передання земельної ділянки площею 26,1408га, розташованою на території Мисловецької сільської ради, у постійне користування відповідача 2 господарський суд зауважує наступне.

За приписами ст.65 Земельного кодексу України (в редакції, чинні на момент виникнення спірних правовідносин) землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

До земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту (ст67 Земельного кодексу України).

За приписами ст.71 вказаного нормативно-правового акту до земель автомобільного транспорту належать землі під спорудами та устаткуванням енергетичного, гаражного і паливороздавального господарства, автовокзалами, автостанціями, лінійними виробничими спорудами, службово-технічними будівлями, станціями технічного обслуговування, автозаправними станціями, автотранспортними, транспортно-експедиційними підприємствами, авторемонтними заводами, базами, вантажними дворами, майданчиками контейнерними та для перечеплення, службовими та культурно-побутовими будівлями й іншими об'єктами, що забезпечують роботу автомобільного транспорту. До земель дорожнього господарства належать землі під проїзною частиною, узбіччям, земляним полотном, декоративним озелененням, резервами, кюветами, мостами, тунелями, транспортними розв'язками, водопропускними спорудами, підпірними стінками і розташованими в межах смуг відведення іншими дорожніми спорудами та обладнанням, а також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: а) паралельні об'їзні дороги, поромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з'їзди; б) майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об'єкти служби дорожнього сервісу; в) будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; г) захисні насадження.

Статтею 11 Закону України «Про транспорт» визначено, що Землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про автомобільні дороги» автомобільні дороги загального користування є складовою Єдиної транспортної системи України і задовольняють потреби суспільства в автомобільних пасажирських і вантажних перевезеннях. Автомобільні дороги загального користування перебувають у державній власності і не підлягають приватизації. Автомобільні дороги загального користування, які у зв'язку з розширенням меж територій міст стають частиною їх вулично-дорожньої мережі, можуть передаватися безоплатно в комунальну власність за рішенням Кабінету Міністрів України.

Складовими автомобільної дороги загального користування у межах смуги відведення є: земляне полотно, проїзна частина, дорожнє покриття, смуга руху, споруди дорожнього водовідводу, штучні споруди, інженерне облаштування: спеціальні споруди та засоби, призначені для забезпечення безпечних та зручних умов руху (освітлення, технологічного зв'язку, вимірювання вагових і габаритних параметрів транспортних засобів, примусового зниження швидкості руху), об'єкти дорожнього сервісу та архітектурне облаштування: архітектурні споруди та декоративні насадження, що призначені для забезпечення естетичного вигляду автомобільних доріг; технічні засоби організації дорожнього руху, автопавільйони, лінійні споруди і комплекси, що забезпечують функціонування і збереження доріг; зелені насадження. Розміщення інших об'єктів у межах смуги відведення без погодження з власниками доріг не допускається (ч.1, 2 Закону України «Про автомобільні дороги»).

Державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях (ст.10 Закону України «Про автомобільні дороги»).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Постанови №420 від 28.02.2000р. Кабінету Міністрів України «Про структуру управління дорожнім комплексом», Наказу №121 від 28.03.2000р. Міністерства транспорту України, автомобільні дороги загального користування згідно наказу №126 від 03.07.2000р. Укравтодору, передано на баланс Адміністрації автомобільних доріг у Тернопільській області, правонаступником якої є Служба автомобільних доріг у Тернопільській області відповідно до наказу №113 від 15.03.2002р. Державної Служби автомобільних доріг України «Про зміни в організаційній структурі Державної служби автомобільних доріг України».

Державне управління автомобільними дорогами загального користування покладено на управління Державного агентства автомобільних доріг України, як центральний орган виконавчої влади. Служба автомобільних доріг у Тернопільській області здійснює управління дорогами загального користування, які перебувають на її балансі.

Служба автомобільних доріг у Тернопільській області як орган управління, є постійним користувачем земель дорожнього господарства, які в силу положень статей 19, 71 Земельного кодексу України, є землями транспорту.

Тобто, отримання Службою автомобільних доріг у Тернопільській області у постійне користування земельних ділянок, які знаходяться в смузі відводу (в тому числі, захисні насадження) автомобільної дороги М-12 Львів-Кіровоград-Знам'янка за межами населених пунктів на території Мисловецької, Озерянської, Цебрівської, Ярчовецької, Курівецької, Кабаровецької сільських рад Підволочиського району Тернопільської області загальною площею 300,30га в постійне користування для експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту, відповідає наведеним вище нормам законодавства.

Як вказувалось вище, при зверненні до суду з вимогами про визнання розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації недійсним повинно бути доведено порушення внаслідок його прийняття прав заявника.

Згідно зі ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Як зазначено Конституційним Судом України в рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р., види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними.

Для розуміння поняття «охоронюваний законом інтерес» важливо врахувати й те, що конфлікт інтересів притаманний не тільки правовим і не правовим інтересам, а й конгломерату власне законних, охоронюваних законом і правом інтересів.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Однак, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Наразі, суд зауважує, що способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у Листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України».

Частиною 5 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Тобто, дійсно у даному випадку передання відповідачем 1 у постійне користування відповідача 2 земельної ділянки до закінчення договору оренди б/н від 25.05.2004р. суперечило приписам ст.116 Земельного кодексу України.

Однак, заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що внаслідок передання у 2007 році земельної ділянки площею 26,1408га, розташованою на території Мисловецької сільської ради, у постійне користування Служби автомобільних доріг у Тернопільській Товариство з обмеженою відповідальністю «Люкс» було позбавлено реального використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Посилання заявника на відмову орендодавця у продовженні договору б/н від 28.05.2004р., суд не приймає в якості належного доказу порушення внаслідок прийняття визнання розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс». При цьому, зауважує, що умовами договору №297 від 15.05.2007р. передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен за 365 днів до закінчення строку дії правочину повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Проте, представленими до суду документами підтверджується, що лист з висловленням наміру до поновлення договору б/н від 28.05.2004р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Люкс» було направлено Тернопільській обласній державній адміністрації лише у 23.04.2014 р. (лист №50 від 23.04.2014р.), тобто з порушенням умов п.8 договору.

Наразі, слід зауважити, що у строк дії договору б/н від 28.05.2004р. закінчився у 2014 р., тобто, застосування у даному випадку обраних позивачем способів захисту прав фактично не призведе до їх відновлення, оскільки у відповідності до приписів ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено, отже на момент звернення до суду з розглядуваним позовом права та законні інтереси заявника не могло бути порушено, оскільки останній вже не мав права користування земельною ділянкою площею 0,15 га, в тому числі, 0,15 га захисних насаджень смуги відводу автомобільної дороги Львів-Кіровоград-Знам'янка.

Посилання заявника на приписи ст.120 Земельного кодексу України суд до уваги також не приймає з огляду на таке.

Частиною 3 ст.120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У ст.125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За приписами ст.377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) особа, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Системний аналіз положень частин 1 та 2 ст.377 Цивільного кодексу України та ст.120 Земельного кодексу України саме у редакціях, що були чинними на момент укладання спірного правочину, свідчить про те, що кадастровий номер земельної ділянки не є істотною умовою договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже, виходячи з приписів ст.377 Цивільного кодексу України та ст.120 Земельного кодексу України в редакціях, чинних на момент укладення спірного договору, до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходило право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташоване відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 Земельного кодексу України , особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 Земельного кодексу України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 11.02.2015 р. Верховного суду України по справі 6-2цс15.

До того ж, виникнення права власності на об'єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності на земельну ділянку чи укладення договору оренди земельної ділянки. Реєстрація права власності на будівлю і споруду автоматично не тягне переходу права користування земельною ділянкою під нею, оскільки в наведених вище нормах цивільного та земельного законодавства йдеться про перехід права власності на землю при переході права власності на об'єкт нерухомості на підставі договору відчуження.

З огляду на викладене, особа яка є власником будівлі, має право ініціювати одержання земельної ділянки у власність або у користування, проте розглянути це питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов'язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Аналогічну праву позицію наведено у п.2.12 Постанови №6 від 17.05.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин».

Тобто, у даному випадку посилання заявника на оформлення права власності на автозаправну станцію не вказує на автоматичне виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс» майнових прав на земельну ділянку, що не потребує державної реєстрації.

Крім того, у суду також відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази того, що Службою автомобільних доріг у Тернопільській області було вчинено будь-які дії, що порушували б права та законні інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс», як орендаря за договором б/н від 28.05.2004р. оренди землі.

Таким чином, приймаючи до уваги все вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним розпорядження №297 від 15.05.2007р. Тернопільської обласної державної адміністрації.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс» підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Клопотання №6905 від 26.02.2015р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс» про призначення судової експертизи залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Проте, наразі в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору, що вказує на відсутність підстав на призначення по справі експертизи.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Одночасно, за приписами п.4.4 Постанови №7 від 21.02. 2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Враховуючи результати апеляційного та касаційного оскарження рішень по справі, враховуючи кінцеві висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати за оскарження судових актів залишаються за кожною зі сторін, яка їх понесла.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.02.2016.

Суддя Т.М. Ващенко