ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 р. Справа № 917/67/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомагістраль-Південь", 65058, м. Одеса, вул. Романа Кармена, 21

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавське містобудівельне управління", 36034, м. Полтава, вул. Ливарна, 5

про визнання договору недійсним.

Суддя Гетя Н.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1

Після виходу з нарадчої кімнати суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення (ст.85 ГПК України).

Суть справи: Розглядається позовна заява про визнання договору №60-08-12/1 від 08.10.2012 р. недійсним.

Позивач в судове засідання не з'явився, додаткових пояснень по суті спору на адресу суду не надходило.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який через канцелярію наданий суду 11.02.2016 р.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Між ТОВ «Полтавське мостобудівельне управління» (далі - Відповідач) та ТОВ «Автомагістраль-Південь» (далі - Позивач, копія а.с. - 8-11) 08.10.2012 року було укладено Договір № 60-08-12/1 про закупівлю послуг (далі - Договір). ОСОБА_2 даного договору відповідач зобов'язувався надати послуги позивачу - «Послуги транспортної інфраструктури для автодорожнього транспорту» (ДК 016-97 код 63.21.2). Послуги з влаштування та відновлення укріплених смуг по крайках удосконаленого покриття при поточному ремонті автомобільної дороги державного значення загального користування Київ-Харків-Довжанський на ділянках, що ремонтуються (км 356+000 - км. 395+064) - роботи по влаштуванню підпірної стінки, зазначені в технічному завданні, а останній прийняти та оплатити такі послуги. Роботи згідно Договору були виконані в об'ємі визначеному замовником прийняті і на виконання вимог укладеної угоди, між Позивачем та Відповідачем було підписано Акти виконаних робіт (форм КБ-2в та КБ-3, а.с. - 40-43) на суму 627 922,27 грн. від 05.03.2014 року (Акт підписний майже через два роки після укладення договору).

В своїй позовній заяві Позивач зазначає, що 03.09.2012 року відбулось засідання учасників загальних зборів ТОВ «Автомагістраль-Південь» на якому було прийнято рішення про заборону виконавчому органу Товариства (директору) без попередньої згоди учасників здійснювати окремі юридично значимі дії, а саме - заборону укладення контрактів, договорів, інших угод, що укладаються Товариство в процесі ведення ним господарської діяльності за умови, коли строк таких угод (дорівнює) перевищує 3 місяці та/або їх ціна перевищує 1 000 000,00 гривень 00 коп. або якщо на дату укладення договору ціна не встановлена договором.

Однак, директор ТОВ «Автомагістраль-Південь», укладаючи Договір № 60-08-12/1 від 08.10.2012, перевищив встановлені учасниками товариства повноваження, не виконавши їх рішення від 03 вересня 2012 року.

Обґрунтовуючи позовну заяву позивач посилається на те, що від імені ТОВ "Атомагістраль-Південь" вказаний договір було підписано особою, яка не мала відповідних на підписання такої угоди повноважень. Вказана обставина, на думку позивача, є підставою для визнання укладеного з відповідачем договору №60-08-12/1 від 08.10.2012 р. недійсним.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

ОСОБА_2 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р., правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вже зазначалось матеріали справи свідчать, що від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомагістраль-Південь" спірний договір підписаний директором ОСОБА_3, який діяв на підставі статуту, а від Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавське мостобудівельне Управління" директором ОСОБА_4, який також діяв на підставі Статуту .

Відповідно до ч.1 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

ОСОБА_2 ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

В силу ч.1 ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Пункт 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11 вказує, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо:

- такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України);

- про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

Частиною 1 ст.241 ЦК України встановлено, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013р. №11 роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Матеріали справи свідчать, що на дату укладення Договору діяв Закон України «Про державну реєстрацію юридичних та фізичних осіб - підприємців» в редакції від 15.08.2012 року (далі - Закон). Частиною 1 статті 16 вище вказаного Закону встановлено - «Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення органів державної влади, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру». Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, «відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України». ОСОБА_2 ч. 2 ст. 17 цього ж Закону «в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи: прізвище, ім'я, по батькові, дата обрання (призначення) та реєстраційні номери облікових карток платників податків, які обираються (призначаються) до органу управління юридичної особи, уповноважених представляти юридичну особу у правовідносинах з третіми особами, або осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори; дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи;». Тобто згідно до вимог Закону всі обмеження, щодо представництва директора (особи яка діє від імені підприємства без довіреності), зазначаються в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

ОСОБА_2 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців станом на 08.02.2016 року, жодних обмежень щодо представництва від імені юридичної особи у керівника ОСОБА_3 не має. Доказів того, що на підставі рішень загальних зборів учасників ТОВ "Автомагістраль-південь", які оформлені протоколом від 03.09.2012 були внесені зміни в Статут позивача в редакції на час підписання спірного договору чи на даний час, у суду також відсутні.

Крім того,

- 28.12.2012 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до Договору від 08.10.2012 року, якою пролонговано дію даного Договору;

- 31.12.2013 року між Позивачем та Відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до Договору від 08.10.2012 року, якою пролонговано дію даного Договору;

- 05.03.2014 року між Позивачем та Відповідачем підписано Акти виконаних робіт;

- 31.03.2014 року між Позивачем та Відповідачем 1 було підписано Акт заліку зустрічних однорідних вимог. ОСОБА_2 даного Акту між Позивачем та Відповідачем було здійснено залік зустрічних однорідних вимог на суму 12 558,45 грн. (а.с. -36-39);

- 30.09.2014 року між Позивачем та Відповідачем було підписано Акт звірки взаєморозрахунків згідно якого заборгованість ТОВ «Автомагістраль-Південь» перед ТОВ «Полтавське мостобудівельне управління» складає 615363,82 грн.

Відтак, зазначене свідчить про погодження Відповідачем договірних відносин та те, що ТОВ «Автомагістраль-Південь» прийняло виконання Договору шляхом підписання його представником зазначених документів.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що згідно з матеріалами справи ТОВ "Автомагістраль-Південь" своїми діями схвалило Договір №60-08-12/1 від 08.10.2012 р., а відтак він є дійсним. .

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

ОСОБА_2 зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

ОСОБА_2 положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Судові витрати згідно приписів ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.33,43,49,82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог

Повне рішення складено 04.03.2016р.

Суддя Н.Г. Гетя