РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/32600/15
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського"

до Міжнародного Соломонового Університету

про визнання договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 року недійсним

Представники сторін:

від позивача: Величко Д.В. - представник за довіреністю № 555/836 від 27.07.2015 року;

від відповідача: Івженко Г.М. - представник за довіреністю № 3 від 04.01.2016 року.

встановив:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" до Міжнародного Соломонового Університету про визнання договору фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 31.10.2000 року між ВАТ НВК «Завод автоматики імені Г.І. Петровського" та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 652.

Відповідно до п. 1.1 договору лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - будівлю корпусу № 2, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу). На протязі дії цього договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

Відповідно до п. 1.3 договору адреса - м. Київ, вул. Шолуденка. 1-б. Колишня адреса - вул. Старокиївська, 10.

31.10.2000 року між сторонами укладена додаткова угода до договору. Також 31.10.2000 року між сторонами підписано акт передачі у фінансовий лізинг об'єкту лізингу.

17.02.2014 року Державною фінансовою інспекцією був складений акт № 071-30/320 ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 року по 01.12.2013 року, відповідно до якого фінансовий інспектор дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного договору були порушені вимоги ст. 140 Закону України «Про державну програму приватизації» від 18.05.2000 року та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України «Про лізинг».

На підставі зазначеного вище позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 12.01.2016 року порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.02.2016 року.

28.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

29.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

У судовому засіданні 02.02.2016 року судом оголошена перерва до 22.02.2016 року.

У судовому засіданні 02.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статуту публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського", затвердженого загальними зборами акціонерів протоколом № 21 від 31.10.2013 року та зареєстрованого 19.11.2013 року за № 4007383 ПАТ "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Науково--виробничий комплекс «Київський завод автоматики імені Г.І. Петровського".

31.10.2000 року між ВАТ НВК «Завод автоматики імені Г.І. Петровського" та відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 652.

Відповідно до п. 1.1 договору лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - будівлю корпусу № 2, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу). На протязі дії цього договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

31.10.2000 року між сторонами укладена додаткова угода № 1 до договору, відповідно до якої розділ 3 договору доповнено п. 3.8.

Відповідно до п. 1.3 договору адреса - м. Київ, вул. Шолуденка. 1-б. Колишня адреса -вул. Старокиївська, 10.

31.10.2000 року між сторонами підписано акт передачі у фінансовий лізинг об'єкт лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про лізинг» (в редакції 14.01.1999 року, що діяла станом на день укладення договору), фінансовий лізинг - це договір лізингу, в результаті укладення якого лізингоодержувач на своє замовлення отримує в платне користування від лізингодавця об'єкт лізингу на строк, не менший строку, за який амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору.

Сума відшкодування вартості об'єкта лізингу в складі лізингових платежів за період дії договору фінансового лізингу повинна включати не менше 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору.

Після закінчення строку договору фінансового лізингу об'єкт лізингу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, переходить у власність лізингоодержувача або викуповується ним за залишковою вартістю.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 17.02.2014 року Державною фінансовою інспекцією був складений акт № 071-30/320 ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 року по 01.12.2013 року, відповідно до якого фінансовий інспектор дійшов висновку, що під час укладення оспорюваного договору були порушені вимоги ст. 140 Закону України «Про державну програму приватизації» від 18.05.2000 року та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України «Про лізинг».

У відзиві на позовну заяву вих. № 04/01 від 25.01.2016 року відповідач підтвердив, що між ним та позивачем укладено договір фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року.

Відповідно до ст. 140 Закону України «Про державну програму приватизації» (в редакції 22.06.2000 року, що діяла станом на день укладення договору) до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється: відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ; приймати рішення про реорганізацію ВАТ шляхом злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення; змінювати номінальну вартість або кількість акцій без зміни розміру статутного фонду ВАТ; приймати рішення про збільшення або зменшення статутного фонду, крім випадків збільшення статутного фонду на суму збільшення вартості власного капіталу товариства. Зазначені обмеження не поширюються на ВАТ, які перебувають у процесі реорганізації або реструктуризації.

Статтею 10 ЗУ «Про лізинг» (в редакції 14.01.1999 року, що діяла станом на день укладення договору), об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця.

У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника.

Відповідно до п. 2.2. договору, об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи 21.12.2015 року на адресу позивача надійшов лист від відповідача № 93/1 від 21.12.2015 року, відповідно до якого відповідач просить звірити взаєморозрахунки з метою реалізації свого права (п. 3.6, 10.3 договору) викупу об'єкту лізингу.

Тобто, переходу права власності від позивача до відповідача на об'єкт лізингу не відбувся, а останній не реалізував своє право на викуп об'єкта лізингу.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про лізинг» (в редакції 14.01.1999 року, що діяла станом на день укладення договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду).

Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є в державній власності, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом: об'єкти оренди державного майна, визначені в статті 4 Закону України "Про оренду державного майна", крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств; земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції 18.05.2000 року, що діяла станом на день укладення договору), не можуть бути об'єктами оренди:

цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво";

цілісні майнові комплекси казенних підприємств;

цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво".

Проте, з наказу Фонду державного майну України від 23.07.1998 року № 28-АТ «Про перетворення державного підприємства КДЗА ім. Г.І. Петровського у відкрите акціонерне товариство» видно, що перетворено державне підприємство Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського у відкрите акціонерне товариство (ВАТ) «Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського» зі статутним фондом 25 916 000 гривень.

Крім того, у протоколі № 2 засідання Наглядової ради позивача від 26.10.2000 року зазначено, що Наглядова Рада дала згоду Правлінню ВАТ «Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського» на укладення договору фінансового лізингу з Міжнародним Соломоновим Університетом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Сторони були вільними при укладенні договору фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року та визначенні умов даного договору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

П. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Статтею 181 ГК України встановлено порядок укладення господарських договорів який дозволяє забезпечити права та інтереси як оферента, так і акцептанта.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, за умови існування між сторонами договірних правовідносин, посилання на акт ревізії фінансово-господарської діяльності публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського» за період з 01.01.2011 по 01.12.2013 року від 17.02.2014 року № 071-30/320, що проведена Державною фінансовою інспекцією в місті Києві, яка носить рекомендаційний характер, як на підставу для задоволення позовних вимог, є неправомірними. Виявлені контролюючим органом порушення не впливають на умови укладеного між сторонами договору і не можуть їх змінювати.

Усі вище наведені вимоги статті 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, були дотримані сторонами під час укладання договору фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року.

Судом встановлено, що в даному випадку відсутні підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу №; 652 від 31.10.2000 року, оскільки відсутні підстави, передбачені нормами ЦК України та ГК України, з якими закон пов'язує недійсність та не надано належних та допустимих доказів, що договір укладений позивачем поза його волевиявленням та враховуючи те, що Наглядовою Радою дотримано процедуру узгодження питання про отримання згоди на укладення оспорюваного договору фінансогово лізингу № 652 від 31.10.2000 року, що підтверджує належне волевиявлення з боку лізингодавця на його укладення, а Міжнародний Соломонів Університет не реалізував права лізингоодержувача на викуп об'єкта лізингу до спливу строку дії договору або після повної сплати лізиногоодержувачем вартості об'єкта лізингу, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 652 від 31.10.2000 року.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст.ст. 33, 34, ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 11.03.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий