ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2016 р. Справа № 911/5328/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС»

за участю третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 енергетики та вугільної промисловості України

та за участю третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 економічного розвитку та торгівлі

про стягнення 1 648 588 591,34 грн.

Суддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (дов. № 14-125 від 13.05.2014);

від відповідача не зявилися;

від третьої особи 1 не зявилися;

від третьої особи 2 не зявилися.

Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС» (далі - відповідач) про стягнення 1 648 588 591,34 грн заборгованості, з яких: 1 547 341 460,21 грн інфляційних втрат за період з 10.12.2013 по 30.06.2015 та 101 247 131,14 грн 3 % річних за період з 10.12.2013 по 14.08.2015, які виникли у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г та рішенням господарського суду Київської області від 14.07.2014 у справі № 911/2279/14.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем постанови Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г та рішення господарського суду Київської області від 14.07.2012 у справі № 911/2279/14.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.12.2015 порушено провадження у справі № 911/5328/15, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 енергетики та вугільної промисловості України, розгляд справи призначено на 15.01.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.01.2016 на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено ОСОБА_1 економічного розвитку та торгівлі в якості третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, розгляд справи відкладено на 29.01.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.01.2016 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 19.02.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.02.2016 розгляд справи відкладено на 26.02.2016.

Згідно п.п. 1, 5 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування у судовій практиці Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»» № 01-06/745/2014 від 05.06.2014 неможливість надсилання будь-яких поштових відправлень на адресу учасників судового процесу, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях України, повинна бути підтверджена відповідною довідкою (листом) підприємства звязку. Форму відповідного документа законодавчо не визначено. Отже, ним може бути будь-який документ, виданий (надісланий) будь-якому адресатові підприємством звязку за підписом керівника (заступника керівника, іншої уповноваженої особи) такого підприємства, що свідчив би про неможливість пересилання поштової кореспонденції до Автономної Республіки Крим і міста Севастополя. Учасник судового процесу, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважатиметься належним чином повідомленим про час і місце засідання господарського суду за умов, зазначених у підпунктах 1 - 4 пункту 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції".

Відповідно до підпункту 1 п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції" за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис. Якщо господарським судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування прийнятого судового рішення з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 104 або пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК.

Представник відповідача в судове засідання 26.02.2016 не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи роздруківкою з офіційного веб-сайту господарського суду, де міститься інформація про призначення справи № 911/5328/15 до судового розгляду.

У судовому засіданні 26.02.2016 представник позивача підтримав позов повністю.

Заяв чи клопотань про застосування позовної давності до вимог позивача відповідачем не заявлено.

Треті особи та відповідач в судове засідання 26.02.2016 не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що неявка відповідача та третіх осіб в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами за відсутності представників відповідача та третіх осіб.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

27.03.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 01/03/12, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, а покупець прийняти та оплатити природний газ на умовах договору.

Згідно п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 5.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати вартості планових обсягів поставки природного газу за 5 днів до початку здійснення поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно п. 10.1. договору договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склалися з 01 квітня 2012 року і діє в частині поставки природного газу до 31 грудня 2012, а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Суд встановив, що позивачем, на виконання п. 1.1. договору купівлі-продажу природного газу № 01/03/12 від 27.03.2012, за червень 2012 року передано, а відповідачем прийнято від позивача природний газ загальною вартістю 3 528 800 грн, що підтверджується підписаним та скріпленим печатками обох сторін актом приймання-передачі природного газу (а.с. 17).

Відповідач, за отриманий в червні 2012 року природний газ, в порушення п. 5.1. договору, розрахувався частково з простроченням термінів оплати, встановлених п. 5.1. договору, сплативши позивачу 2 108 870 820 грн, що підтверджується випискою по операціях підприємства (а.с. 20-21) та не спростовано відповідачем, у звязку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за договором складає 1 419 929 180 грн (3 528 800 000 грн - 2 108 870 820 грн).

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд встановив, що рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.07.2013 (суддя Шкуро В.М.), залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС» про стягнення 2 396 397 821,49 грн позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 1 982 723 853,16 грн, в тому числі 1 454 929 180 грн заборгованості за поставлений природний газ, 231 654 599,47 грн пені за прострочення виконання грошового зобовязання, 247 016 000 грн штрафу, 49 124 073,69 грн 3 % річних. У зазначеній справі розрахунок штрафних санкцій, 3 % річних та інфляційних втрат було здійснено станом на 07.02.2003, а з 08.02.2013 по 14.02.2013 відповідач перерахував позивачеві 35 000 000 грн в рахунок погашення заборгованості за природний газ, як це зазначено в розрахунку, який додано до позовної заяви.

Крім того, рішенням господарського суду Київської області від 14.07.2014 (суддя Скутельник П.Ф) у справі № 911/2279/14 за позовом Публічного акціонерного товариства НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ НАФТОГАЗ УКРАЇНИ до Товариства з обмеженою відповідальністю ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили 25.07.2014, позов задоволено повністю, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу від 27.03.2012 року №01/03/12 у вигляді трьох процентів річних у сумі 50 777 604,93 грн. (пятдесят мільйонів сімсот сімдесят сім тисяч шістсот чотири гривні 93 коп.), інфляційних втрат у сумі 47 188 939,18 грн. (сорок сім мільйонів сто вісімдесят вісім тисяч девятсот тридцять дев'ять гривень 18 коп.) та судовий збір у сумі 73 080,00 грн. (сімдесят три тисячі вісімдесят гривень 00 коп.). Вказаним судовим рішенням встановлено, що за прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання за договором позивачем нараховано 3 % річних за період з 08.02.2013 по 18.04.2014 у сумі 50 777 604,93 грн та інфляційні втрати за період з лютого 2013 року по березень 2014 року у сумі 47 188 939,18 грн.

Предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача 1 547 341 460,21 грн інфляційних втрат за період з 10.12.2013 по 30.06.2015 та 101 247 131,14 грн 3 % річних за період з 10.12.2013 по 14.08.2015, які виникли у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г та рішенням господарського суду Київської області від 14.07.2014 у справі № 911/2279/14

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу (п. 5.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» № 14 від 17.12.2013р.).

Судом встановлено, що на момент судового розгляду рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.07.2013 у справі № 901/357/13-г та рішення господарського суду Київської області від 14.07.2014 у справі № 911/2279/14 не виконані; з 08.02.2013 по 14.02.2013 відповідач перерахував позивачеві 35 000 000 грн в рахунок погашення заборгованості за поставлений природний газ, що підтверджується наявними матеріалами справи.

Визначаючи правову природу грошового зобов'язання, необхідно, перш за все виходити з правил ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до яких зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В той же час правова природа пеня зовсім інша, оскільки штраф та пеня - це види забезпечення виконання зобов'язання (ст. ст. 546, 549 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Тобто, пеня та штраф носять допоміжний (акцесорний) до основного зобов'язання характер.

Викладене підтверджується положеннями ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», відповідно до якої грошове зобов'язання - зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов'язань боржника не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду.

Таким чином, системний аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що обов'язок сплатити штраф та пеню за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень ч. 1 ст. 509 ЦК України, тому що штраф та пеня є видами забезпечення виконання основного зобов'язання, в тому числі й грошового.

Отже, оскільки рішенням господарського суду Автономної Республіки Крим від 16.07.2013, залишеним без змін за постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» було стягнуто пеню та штраф, правова природа цього боргу як штрафної санкції з прийняттям рішення не змінилася, пеня та штраф у грошове зобов'язання не перетворилася, а тому відсутні підстави для застосування до цих правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 18.02.2014р. у справі № 3-2гс14.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період з 10.12.2012 по 30.06.2015 та 3 % річних, нарахованих за період з 10.12.2012 по 14.08.2015 на суми пені та штрафу у розмірах 231 654 599,47 грн та 247 016 000 грн відповідно.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги період нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, що вказаний позивачем у позовній заяві (а.с. 18), арифметично вірний розрахунок інфляційних втрат, нарахованих за період з 10.12.2013 по 30.06.2015 складає загалом 1 181 131 919,52 грн інфляційних втрат, зокрема: 1 125 347 373,40 грн за період з 10.12.2013 по 30.06.2015 на суму боргу 1 469 121 897,39 грн (1 947 792 496,86 грн - 231 654 599,47 грн - 247 016 000 грн) та 55 784 546,12 грн за період з 01.08.2014 по 30.06.2015 на суму боргу 98 939 624,11 грн, а арифметично вірний розрахунок 3 % річних, нарахованих за період з 10.12.2013 по 14.08.2015 складає загалом 77 130 001,48 грн 3 % річних, зокрема: 74 019 593,68 грн за період з 10.12.2013 по 14.08.2015 на суму боргу 1 469 121 897,39 грн (1 947 792 496,86 грн - 231 654 599,47 грн - 247 016 000 грн) та 3 110 407,80 грн за період з 25.07.2014 по 14.08.2015 на суму боргу 98 939 624,11 грн. Відтак, вимоги про стягнення 1 547 341 460,21 грн інфляційних втрат та 101 247 131,14 грн 3 % річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 181 131 919,52 грн інфляційних втрат та 77 130 001,48 грн 3 % річних.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 181 131 919,52 грн інфляційних втрат за період з 10.12.2013 по 30.06.2015 та 77 130 001,48 грн 3 % річних за період з 10.12.2013 по 14.08.2015, які виникли у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання за постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 09.12.2013 у справі № 901/357/13-г та рішенням господарського суду Київської області від 14.07.2014 у справі № 911/2279/14 є обґрунтованими, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами і відповідно підлягають задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗУКРАЇНА-КОММЕРС» (95035, Автономна Республіка Крим, м. Сімферополь, Залізничний район, вул. Маршала Жукова, буд. 51Б; ідентифікаційний код 37979402) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) 1 181 131 919 (один мільярд сто вісімдесят один мільйон сто тридцять одну тисячу девятсот девятнадцять гривень) 52 коп. інфляційних втрат, 77 130 001 (сімдесят сім мільйонів сто тридцять тисяч одну гривню) 48 коп. 3 % річних та 139 443 (сто тридцять девять тисяч чотириста сорок три гривні) 19 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено: 02.03.2016

Суддя П.В.Горбасенко