ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016р. Справа№ 914/55/16

За позовом: Львівського національного аграрного університету, м. Дубляни, Жовківський район, Львівська область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Мясопереробне підприємство «Інтеркомерс», смт. Куликів, Жовківський район, Львівська область

про стягнення заборгованості в сумі 36 451,24 грн.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача:ОСОБА_1 представник за довіреністю №1 від 04.01.2016р.

Від відповідача: не з`явився.

На розгляд господарського суду Львівської області Львівським національним аграрним університетом, подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мясопереробне підприємство «Інтеркомерс» про стягнення заборгованості в сумі 36 451,24 грн.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 14.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 01.02.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

Рух справи відображений у відповідних ухвалах суду.

В судовому засіданні 29.02.2016р. представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просить з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог позові вимоги задоволити та стягнути з відповідача заборгованість станом на 29.02.2016р.в сумі 19 022,48 грн., з яких: 18 377,86 грн. основного боргу, 419,78 грн. пені та 224,84 грн. 3% річних.

Відповідач в черговий раз у судове засідання 29.02.2016р. явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки та невиконання вимог ухвал суду не повідомив, відзиву на позов не надав.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обовязку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

У звязку з тим, що відповідач не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, подання відзиву на позов та доказів, а матеріали справи в достатній мірі характеризують взаємовідносини сторін і неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у ній матеріалами.

Справа розглядається у відповідності до поданої позивачем 29.02.2016р. заяви про зменшення розміру позовних вимог

Відповідно до ст. 69 ГПК України суд обмежений строками розгляду справи.

У судовому засіданні 29.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Проаналізувавши матеріали справи, судом встановлено наступне.

03.12.2015р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір купівлі-продажу №25 (далі за текстом - Договір), згідно якого продавець (позивач у справі») зобовязується передати у власність покупця товар (відповідно п.1.1. Договору) згідно накладної № 274 від 03.12.2015р., де вказано назва, кількість, ціна за одиницю, загальна вартість товару, покупець зобовязується прийняти та здійснити відповідно до накладних, що є невідємною частиною Договору, оплату за товар на умовах Договору.

На виконання умов Договору позивачем було поставлено, а відповідачем отримано товар на суму 43 217,50 грн., що підтверджуються накладною від 03.12.2015р. № 274, виставленим рахунком № 88 та частковою оплатою відповідачем вартості поставленого товару, що підтверджується банківськими виписками. Також поставка товару та часткова оплата вартості товару згідно Договору вбачається, з Акту звірки взаєморозрахунків від 23.12.2015р., що підписаний сторонами та скріплений печатками сторін, згідно якого відповідач визнає заборгованість в сумі 40 215,50 грн.

Відповідно п. 2.3. Договору покупець зобовязується провести оплату згідно отриманого від продавця в момент отримання товару.

Однак з матеріалів справи вбачається, що відповідачем свої зобовязання, щодо оплати вартості поставленого товару своєчасно та в повному обсязі не виконав, що вбачається з Акту звірки взаєморозрахунків від 23.12.2015р. та банківських виписок про сплату заборгованості відповідачем під час розгляду справи в суді.

У звязку з частковим погашенням заборгованості позивач просить зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно п.3.3. Договору у разі недотримання покупцем терміну оплати товару, вказаного в п.2.3 Договору, продавець нараховує пеню, а покупець зобовязаний оплатити в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент стягнення пені, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі наявності пені кошти, що надходять на рахунок продавця, зараховуються сам перед на погашення пені.

З врахуванням прострочення відповідачем терміну оплати поставленого товару, позивачем було здійснено зарахування платежів відповідача насамперед на погашення пені (розрахунок в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своєчасно покладені на нього зобовязання щодо оплати отриманого товару за Договором не виконав. Належних та допустимих доказів своєчасної та повної оплати отриманого товару згідно Договору відповідачем не надано.

У звязку з цим, позивач просить стягнути заборгованість за Договором в сумі 18 377,86 грн. Крім цього, просить стягнути 419,78 грн. пені та 224,84 3% річних (заява про зменшення позовних вимог від 29.02.2016р.).

Доказів повного погашення заборгованості на момент розгляду справи в суді сторонами суду не подано.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору купівлі-продажу (поставки) в силу пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього грошову суму.

Відповідно до п. 1.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

Згідно з статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до вимог статті 611 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами першою і третьою статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що відповідачем було допущене порушення умови Договору щодо оплати коштів за отриманий товар, а саме прострочення термінів оплати (п.2.3. Договору).

Відповідач не подав належних та допустимих доказів на заперечення прострочення оплати товару.

Відповідно ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно п.3.3. Договору у разі недотримання покупцем терміну оплати товару, вказаного в п.2.3 Договору, продавець нараховує пеню, а покупець зобовязаний оплатити в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент стягнення пені, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. У разі наявності пені кошти, що надходять на рахунок продавця, зараховуються сам перед на погашення пені.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України, враховуючи статтю 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

При цьому, судом враховується положення ст. 534 Цивільного кодексу України щодо черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, яким встановлено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором:1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання;2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем своїх зобовязань за Договором.

Належних та допустимих доказів своєчасної та повної оплати отриманого товару згідно Договору відповідачем не надано.

З врахуванням прострочення відповідачем терміну оплати поставленого товару, позивачем правомірно на підставі п.3.3. Договору нараховано відповідачу пеню за несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання та здійснено зарахування платежів відповідача на погашення пені (розрахунок в матеріалах справи).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за Договором в сумі 18 377,86 грн. та 419,78 грн. пені, оскільки такі обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд здійснивши перерахунок 3% річних дійшов висновку, що 3% річних в сумі 224,84 грн. нараховані правомірно та підлягають стягненню.

Згідно з ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Виходячи з наведеного вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Судові витрати, на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 179, 193, 230, Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 15, 526, 534, 546, 548, 549, 610-612, 625, 626, 627, 629, 655 Цивільного кодексу України, та ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мясопереробне підприємство «Інтеркомерс» (80362, Львівська область, Жовківський район, смт. Куликів, вул. Львівська, 35; ) на користь Львівського національного аграрного університету (80381, Львівська область, Жовківський район, м. Дубляни, вул. Володимира Великого, 1; ) 18 377,86 грн. заборгованість за поставлений товар, 419,78 грн. пені, 224,84 грн. 3 % річних та 1 218,00 грн. витрати по сплаті судового збору.

3. Наказ видати відповідно до ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 02.03.2016 року.

Суддя Коссак С.М.