ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Справа № 921/479/14-г/1
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача
Алєєвої І.В., Коробенка Г.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
на ухвалу за заявою про прийняття додаткового рішенняЛьвівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4
у справі№ 921/479/14-г/1
Господарського суду Тернопільської області
за позовомПриватного підприємця ОСОБА_4
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5
простягнення заборгованості в сумі 56695,30 грн

за участю представників:
позивачане з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належно)
відповідача не з'явились (про час та місце судового засідання повідомлені належно)

ВСТАНОВИВ:

19.05.2014 Приватний підприємець ОСОБА_4 (Фізична особа - підприємець ОСОБА_4) звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 56695,30 грн суми заборгованості та штрафу за договором купівлі -продажу №000005 від 23.07.2012.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.07.2014 позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заявлену суму та судові витрати.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 рішення господарського суду скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Позивач подав касаційну скаргу № 52 від 13.05.2015 на постанову суду апеляційної інстанції; одночасно з цим направив до Львівського апеляційного господарського суду заяву від 13.05.2015 № 55 про прийняття додаткового рішення у справі № 921/479/14-г/1, а саме розглянути та вирішити по суті вимогу позивача про винесення окремої ухвали за повідомленими позивачем фактами порушення законності.

Суд апеляційної інстанції зазначену заяву не розглянув, направивши її разом з касаційною скаргою та матеріалами справи до Вищого господарського суду України (супровідний лист від 10.06.2015, вих. № 09-01/2477/15, вх. № До8476/2015Д1/10422). Постановою Вищого господарського суду України від 29.07.2015 рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.07.2014 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 скасовано, справу направлено на новий розгляд у іншому складі суддів; ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 04.09.2015 справу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 21.09.2015.

Ухвалою від 21.09.2015 Господарський суд Тернопільської області провадження у даній справі зупинив у зв'язку із надходженням листа Львівського апеляційного господарського суду № 03-08/166/15 від 16.07.2015 із запитом справи до закінчення розгляду заяви позивача від 13.05.2015 № 55 про прийняття додаткового рішення; супровідним листом від 23.09.2015 № 1442/15 направив справу до апеляційного господарського суду.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 (судді: Орищин Г.В., Данко Л.С., Кузь В.Л.) заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишено без розгляду. Обґрунтовуючи вказану ухвалу, апеляційний суд, посилаючись на вимоги пункту першого частини першої статті 88 Господарського процесуального кодексу України, вказав, що справу направлено на новий розгляд Вищим господарським судом України, у зв'язку із скасуванням попередніх рішень у справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою апеляційного суду, позивач звернувся до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просив прийняти постанову, якою скасувати ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, з порушенням норм статті 55 Конституції України, статей 63, 81, 86, 88, 90 Господарського процесуального кодексу України, частини першої статті 2, частини першої статті 7, частини першої статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", оскільки ухвала є необґрунтованою, а направлення справи на новий розгляд не є підставою в розумінні статей 63, 81 Господарського процесуального кодексу України для відмови у задоволенні заяви, крім того, в порушення частини першої статті 60 Закону України "Про запобігання корупції" та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушено передбачене право скаржника на публічний розгляд його справи, що полягало у відмові у наданні інформації щодо її розгляду, також скаржник просив суд прийняти заяву, обов'язково визначивши, який саме суд повинен розглянути по суті заяву ФОП ОСОБА_4 про прийняття додаткового рішення у справі № 921/479/14-г/1 від 13.05.2015.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 18.02.2016 скаргу призначено до розгляду та зобов'язано позивача уточнити заявлені вимоги касаційної скарги щодо оскаржуваного процесуального документа.

Позивач та відповідач не скористались процесуальним правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції своїх представників.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не надав.

Оскільки позивач не виконав вимоги ухвали суду касаційної інстанції щодо уточнення процесуального документа, який оскаржується (надані позивачем процесуальні заяви містять зазначення на різні судові рішення) судова колегія відповідно до змісту поданої касаційної скарги виходить з того, що предметом оскарження за даною касаційною скаргою є саме ухвала Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Судова колегія зазначає, що на підставі статті 88 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право за заявою сторони, прокурора, який брав участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою прийняти додаткове рішення, ухвалу, якщо: з якоїсь позовної вимоги, яку було розглянуто в засіданні господарського суду, не прийнято рішення; не вирішено питання про розподіл господарських витрат або про повернення судового збору з бюджету.

Разом з тим за приписами частин першої та другої статті 90 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу, яка надсилається відповідним органам.

Таким чином, за наведеним вище регулюванням питання про винесення господарським судом окремої ухвали взагалі не належить до позовних вимог, а також не стосується вирішення питання про розподіл господарських витрат або про повернення судового збору з бюджету.

Також за змістом частин першої та другої статті 90 Господарського процесуального кодексу України розгляд питання про винесення окремої ухвали належить до повноважень суду, який здійснює чи здійснив вирішення спору.

Зі змісту оскаржуваної ухвали та з матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції не здійснює вирішення спору у цій справі; результати попереднього вирішення спору в апеляційній інстанції скасовано; матеріали справи направлено на новий розгляд до місцевого господарського суду, який під час нового розгляду має право та зобов'язаний вчинити в повному обсязі належні процесуальні дії при вирішенні спору, в тому числі розглянути по суті наявні у сторін заяви та клопотання з процесуальних питань.

Розгляд по суті (з задоволенням чи відмовою) заяв з процесуальних питань судом апеляційної інстанції в такому випадку є передчасним.

Судова колегія зазначає, що за змістом статті 86 Господарського процесуального кодексу України якщо господарський спір не вирішується по суті, господарський суд виносить ухвалу, яка має містити:1) найменування господарського суду, номер справи і дату винесення ухвали, найменування сторін, ціну позову, вимогу позивача, прізвища судді (суддів), представників сторін, прокурора, інших осіб, які брали участь у засіданні (із зазначенням їх посад); 2) стислий виклад суті спору або зміст питання, з якого виноситься ухвала; 3) мотиви винесення ухвали з посиланням на законодавство; 4) висновок з розглянутого питання; 5) вказівку на дії, що їх повинні вчинити сторони, інші підприємства, організації, державні та інші органи та їх посадові особи у строки, визначені господарським судом; оскаржена ухвала суду апеляційної інстанції містить зазначені елементи, вказує на суть вирішеного питання, висновки щодо його вирішення, мотиви винесення ухвали з посиланням на законодавство.

Посилаючись на порушення апеляційним судом приписів статті 55 Конституції України, статей 63, 81, 86, 88, 90 Господарського процесуального кодексу України, частини першої статті 2, частини першої статті 7, частини першої статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", позивач помилково ототожнює подану ним процесуальну вимогу з позовними вимогами, яких стосується наведений ним порядок та підстави повернення чи залишення без розгляду.

Розглянувши доводи касаційної скарги, судова колегія також не вбачає в зазначених позивачем діях суду апеляційної інстанції порушення частини першої статті 60 Закону України "Про запобігання корупції" та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", оскільки з матеріалів справи вбачається, що судовий розгляд справи здійснюється судом першої інстанції; натомість суд апеляційної інстанції розгляд цієї справи не здійснює, в зв'язку з чим позивачу направлено оскаржену ним ухвалу.

Відповідно до вимог частини першої статті 111-10 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права; касаційні скарги на ухвали місцевого або апеляційного господарських судів розглядаються у порядку, передбаченому для касаційних скарг рішення місцевого господарського суду, постанови апеляційного господарського суду (стаття 111-13 Господарського процесуального кодексу України)

Суд апеляційної інстанції вірно дійшов висновку про неможливість розгляду процесуальної заяви позивача по суті, виклавши усі необхідні обставини та мотиви в процесуальному документі, який приймається у випадках, коли спір не вирішується по суті (ухвала); прийнятий документ направлено сторонам.

Таким чином, викладені в касаційній скарзі доводи скаржника не доводять порушення чи неправильного застосування апеляційним господарським судом норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали та не можуть бути підставою для скасування ухвали апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтею 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного господарського суду від 07.10.2015 у справі № 921/479/14-г/1 Господарського суду Тернопільської області залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Алєєва

Г. Коробенко