ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа №922/5974/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 18.02.2016р.,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ, (вх.№216Х/1-41 від 18.01.2016р.) на рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015р. у справі №922/5974/15,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Лозова, Харківська обл.,

про стягнення 291115,90 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - ФОП ОСОБА_2, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00008699 від 08.10.2013р. у вигляді реальних збитків у розмірі 86146,13 грн. та упущеної вигоди у розмірі 204969,77 грн., що разом становить 291115,90 грн., та покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2015р. у справі №922/5974/15 (суддя Погорєлова О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ТОВ "Порше Лізинг Україна" 65041,18 грн. збитків (упущеної вигоди) та 975,62 грн. судового збору.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, а також на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015р. у справі №922/5974/15 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.01.2016р. апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 29.02.2016р.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, свого представника у судове засідання 29.02.2016р. не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Ухвала суду апеляційної інстанції від 20.01.2016р. направлена за належною адресою відповідача, повернулась на адресу суду апеляційної інстанції із відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті ст. 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно з п. 3.12 вказаної постанови, неявка у судове засідання однієї із сторін, належним чином повідомленої про час та місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про час та місце засідання суду, зважаючи на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 29.02.2016р. представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши у судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 08.10.2013р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір про фінансовий лізинг №00008699 від 08.10.2013р., відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу VW Golf VII 2.0 TDІ 2013 року виробництва, шасі №WVWZZZAUZEW090654, двигун №CRV 010942, а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 35000,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 5250,00 доларів США.

Відповідач, відповідно до положень п. 6.1. загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що становлять невід'ємну частину договору, зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до плану відшкодування.

Відповідно до п. 6.5. умов лізингу щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів.

Відповідно до п. 8.3.2. умов лізингу якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п. 12.9. умов лізингу у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Згідно із п. 13.1. умов лізингу якщо уідповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача. При цьому, на підставі п. 13.6. умов лізингу, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу всі та будь-які витрати, пов'язані із вилученням об'єкту лізингу.

У випадку прострочення платежів за договором, згідно із п. 8.2. умов лізингу до відповідача застосовуються наступні санкції:

- пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу;

- штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу;

- компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем відповідно до договору.

Вказаний договір підписаний обома сторонами.

У звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе за договором зобовязань щодо своєчасної оплати лізингових платежів, позивач звернувся до господарського суду Харківської області із позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості у вигляді реальних збитків у розмірі 86146,13 грн. та упущеної вигоди у розмірі 204969,77 грн., що разом становить 291115,90 грн.

Місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 65041,18 грн., в решті позовних вимог суд відмовив. Зокрема, в частині стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) в розмірі 139928,59 грн. суд першої інстанції відмовив, з підстав того, що несплачені відповідачем грошові кошти за користування обєктом лізингу, у зв'язку із розірванням договору фінансового лізингу не є збитками, в тому числі упущеною вигодою, в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України та свідчить про обрання невірного способу захисту. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача реальних збитків у розмірі 86146,13 грн. суд першої інстанції вважає необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню повністю, оскільки: по-перше, ця сума складається з якихось витрат, та податку на додану вартість; по-друге, податки не можуть вважатися збитками; по-третє, позивач не надав доказів необхідності понесення цих витрат для відновлення свого порушеного права.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що статтею 193 Господарського кодексу України встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч.1 - 3 статті 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови оплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Статтями 1, 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" та статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно, лізинг є окремою формою правочину та лізингові платежі є платежами за користування предметом лізингу у фінансовому лізингу.

Як вказує позивач у позові, починаючи з лютого 2014 року, відповідач почав систематично порушувати умови договору щодо сплати щомісячних платежів, сплачуючи їх з порушенням встановлених строків, а з липня 2014 року взагалі припинив виконувати свої зобов'язання за договором.

Згідно з п. 3 ч. 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до п. 12.6.1. умов договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та право на повернення об'єкту лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Відповідно до п. 8.3. та 8.3.1. умов договору, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу платіжну вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від договору в односторонньому порядку, за п. 12.6.1. договору. Сторони домовились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим договором.

Позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, були надіслані такі нагадування про несплату: перше нагадування про несплату від 03.07.2014р.; друге нагадування про несплату від 17.07.2014 р.; третє нагадування про несплату від 04.08.2014р.; третє нагадування про несплату від 15.08.2014р.; третє нагадування про несплату від 04.09.2014 р.

Разом з третім нагадуванням відповідачу направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору вих. №00008699 від 04.09.2014р. Зазначена вимога отримана відповідачем 08.09.2014р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №624

За умовами ч.3 статті 7 Закону України "Про фінансовий лізинг" відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Відповідно до п. 12.7. умов лізингу, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Відповідно до п. 12.9. договору, у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення. Крім того, відповідно до вимоги відповідачу встановлено обов'язок погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання вимоги.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку що датою припинення договору є 22.09.2014р., останнім днем повернення об'єкту лізингу було 22.09.2014р., останнім днем сплати заборгованості - 11.09.2014 р.

Відповідач доказів належного виконання зобов'язання щодо своєчасного здійснення оплати за договором фінансового лізингу суду не надав, в матеріалах справи такі докази також відсутні, як і відсутні докази повернення обєкту лізингу в зазначений відповідачем строк.

Щодо стягнення з відповідача упущеної вигоди в вигляді 65041,18 грн. - різниці між вартістю об'єкту лізингу та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.12.9 договору у разі дострокового повернення закінчення лізингу/розірвання контракту відповідно до п.12 контракту відмови лізингоодержувача придбати об'єкт лізингу як передбачено п.4.2., а також якщо позивач вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших умов контракту лізингоодержувач зобов'язаний повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому стані за адресою місцезнаходження позивача. У це же строк лізингоодержувач сплачує позивачу будь-яку різницю між вартістю об'єкта лізингу (тобто сумою коштів, що були фактично отримані позивачем у результаті продажу об'єкта лізингу або якщо об'єкт лізингу залишився у власності позивача, ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства), та лізинговими платежами, що залишилися не сплаченими відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а також іншими платежами, що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту. Сторони погодили, що вказана різниця є упущеною вигодою позивача та має бути відшкодованою лізингодавцю лізингоодержувачем. Зобов'язання щодо сплати такої різниці залишаються чинними і до моменту його виконання лізингоодержувачем, в тому числі після закінчення строку лізингу.

Позивач уклав з ТОВ "ФОЛЬКСВАГЕН ЦЕНТР КРИВИЙ РІГ" договір купівлі-продажу/поставки бувшого у використанні автомобіля, відповідно до якого позивач відчужив транспортний засіб типу VW Golf VII 2.0 ТDI 2013 року виробництва, шасі №WVWZZZAUZEW090654, двигун №СRV 010942, який є об'єктом лізингу, вартістю 485550,00 грн.

В результаті продажу об'єкта лізингу залишилася невиплаченою різниця вартості об'єкта лізингу, яка становить 65041,81 грн., що підтверджується рахунком-фактурою №00301626 від 08.10.2015р.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди у розмірі 65041,18 грн. є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення збитків у вигляді сум несплачених щомісячних платежів за фактичний час користування обєктом лізингу в розмірі 139928,59 грн. колегія суддів зазначає, що приписами статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Згідно зі статтею 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин (зокрема, відшкодування заподіяних збитків) є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Також положеннями статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і відшкодування збитків, а за частинами 1, 2 статті 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Колегія суддів погоджується з вірними висновками місцевого господарського суду про те, що упущена вигода може бути кваліфікована як збитки, лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків (упущеної вигоди) в розмірі 139928,59 грн. є неправомірними і такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача реальних збитків в розмірі 86146,13 грн. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Заявлена до стягнення сума витрат на надання послуг зі сплати заборгованості, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення обєкту лізингу не є збитками, оскiльки такi витрати не мають обовязкового характеру та необхiдних ознак збиткiв вiдповiдно до приписiв чинного законодавства, а факт їх наявностi та розмiр не знаходяться у безпосередньому причинному звязку з неналежним виконанням вiдповiдачем зобовязань за договором (постанова Вищого господарського суду України вiд 13.04.2010р. № 05/248-09 ).

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що збитки є недоведеними та не підлягаючими задоволенню повністю, оскільки: по-перше, ця сума складається з якихось витрат, та податку на додану вартість; по-друге, податки не можуть вважатися збитками; по-третє, позивач не надав доказів необхідності понесення цих витрат для відновлення свого порушеного права.

Отже, дослідивши всі належні докази, які мають відношення до даного спору, з урахуванням приписів ст.ст. 4-3, 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом законно та обґрунтовано прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015р. у справі №922/5974/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст. 49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню позивачу.

Керуючись ст.ст. 49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015р. у справі №922/5974/15 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 03 березня 2016 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий