РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016Справа №2/169

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Валькірія»
До Третя особа, Третя особа,Дочірнього підприємства «Спеценергобуд» Відкритого акціонерного товариства «Київенергобуд» Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно» яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідача Відкрите акціонерне товариство «Київенергобуд» яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»
Провизнання дійсним договору купівлі-продажу № 18 18.01.2002, визнання права власності та зобов'язання провести реєстрацію права власності
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Стадницький О.Б. - дов. № 15/12 від 15.12.2015; Бурлаченко О.П.;

від відповідача: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

від третьої особи-1: Ціхоцький В.М. - ліквідатор;

від третьої особи-2: Ковалевський Р.В. - дов. № 626/15 від 06.11.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В провадженні Господарського суду м. Києва знаходилась справа № 2/169 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Валькірія» до Дочірнього підприємства "Спеценергобуд» Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд» та Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» про визнання дійсним договору купівлі-продажу № 1 від 18.01.2002, визнання права власності та зобов'язання провести реєстрацію права власності.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 12.04.2006 у справі № 2/169 (суддя Домнічева І.О.) позовні вимоги задоволено повністю: визнано договір купівлі-продажу № 1 від 18 січня 2002 року дійсним; визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю „Валькірія» (03040, м. Київ, вул.. Ломоносова, 8-б, поточний рахунок № 1393 у Мінському відділенні УСБ м. Києва, МФО 322191, ) право власності на предмет договору купівлі-продажу № 1 від 18 січня 2002 року, а саме: а) двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 224 кв.м.; б) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 146 кв.м.; в) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 178 кв.м.; г) з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 330 кв.м.; д) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 172 кв.м.; е) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 178 кв.м., які знаходяться за адресою м. Київ вул. Пухівська 1-А. Зобов'язано Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в) здійснити оформлення відповідних документів на право власності за визначеним договором купівлі-продажу № 1 від 18 січня 2002 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія» (03040, м. Київ, вул. Ломоносова, 8-б, поточний рахунок № 1393 у Мінському відділенні УСБ м. Києва, МФО 322191, ); стягнуто з ДП «Спеценергобуд» ВАТ «Київенергобуд» (м. Київ, вул. Пухівська, 1-а, розрахунковий рахунок № 5240 у Славутському відділені ПІБ, МФО 321154, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Валькірія» (03040, м. Київ, вул.. Ломоносова, 8-б, поточний рахунок № 1393 у Мінському відділенні УСБ м. Києва, МФО 322191, ) судові витрати у сумі 85 грн та 2 986,73 грн за сплату державного мита та 118 грн за сплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду у справі № 2/169 від 20.06.2006 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відкрите акціонерне товариство "Київенергобуд».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 у справі 2/169 апеляційну скаргу Комунального підприємства "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2006 року у справі №2/169 змінено. Пункт 4 резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції: "Зобов'язати Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в) зареєструвати право власності за договором купівлі продажу № 1 від 18 січня 2002 року за Товариством з обмеженою відповідальністю "Валькірія» (03040, м. Київ, вул. Ломоносова, 8-6, поточний рахунок 1393 у Мінському відділенні УСБ м. Києва, МФО 322191, )».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2009, яка є невід'ємною частиною рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2006 у справі № 2/169, виправлено у мотивувальній та резолютивній частинах рішення помилки, допущені в площі нежитлових приміщень, замість "…двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 224 кв.м…» зазначено "двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 235,4 кв.м…», замість "… прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м. з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 146 кв. м…» зазначено "…прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м. з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 127 кв. м…», замість "…прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м. з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 178 кв. м…» зазначено "…прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м. з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 167,6 кв. м…», замість "…з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 330,3 кв. м…» зазначити "…з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 300,3 кв. м…», замість "…прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м. загальною площею 172 кв. м…» зазначено "…прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м. загальною площею 172,3 кв. м…», замість "…прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м. загальною площею 178 кв. м…» зазначено "…прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м. загальною площею 175,1 кв. м…».

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 у справі 2/169, Відкрите акціонерне товариство "Київенергобуд» звернулося з касаційною скаргою до Вищого господарського суду України.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.09.2013 у справі 2/169 касаційну скаргу Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд» задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2007 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.04.2006 року у справі № 2/169 скасовано; справу №2/169 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно автоматичного розподілу справ від 26.09.2013, справу № 2/169 було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 30.09.2013 справу № 2/169 прийнято до свого провадження суддею Спичаком О.М. та призначено до розгляду на 21.10.2013.

Представник позивача в судове засідання 21.10.2013 не з'явився, проте до канцелярії суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представники відповідачів та третіх осіб в судове засідання не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Крім того, представник Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» 21.10.2013 до канцелярії суду подав клопотання про залучення до участі у справі останнього у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, а в судовому засіданні 21.10.2013 надав усні пояснення, відповідно до яких підтримав подане ним клопотання.

Ухвалою суду від 21.10.2013 задоволено клопотання представника Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль» та залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль» (01011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, ).

У зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін та третьої особи, а також у зв'язку з залученням до участі у справі третьої особи, суд задовольнив клопотання представника позивача та відклав розгляд справи до 04.11.2013 р.

У судовому засіданні 04.11.2013 представник позивача заявив клопотання про витребування доказів у справі.

Представники відповідачів та третіх осіб в судове засідання не з'явились, вимоги ухвали суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони у випадку заміни однієї з сторін її правонаступником.

В провадженні Господарського суду м. Києва перебувала заява Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду міста Києва про затвердження мирової угоди від 14.11.2006 у справі № 21/319.

Ухвалою суду від 17.10.2013 у справі № 21/319 заяву Відкритого акціонерного товариства "Київенергобуд» про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Господарського суду міста Києва від 14.11.2006 р. у справі № 21/319 задоволено, ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.11.2006 р. у справі № 21/319 скасовано та призначено розгляд справи 21/319 по суті.

Судом встановлено, що позовними вимогами у справі № 21/319 є визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1 від 18.01.2002 р. та зобов'язання ТОВ "Валькірія» повернути ВАТ "Київенергобуд» у власність нерухоме майно, на яке позивач просить суд визнати право власності.

Зважаючи на той факт, що розгляд даної справи був неможливим до остаточного вирішення спору у справі Господарського суду м. Києва № 21/319, ухвалою суду від 04.11.2013 зупинено провадження у справі № 2/169 на підставі частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України.

20.01.2016 Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль» через канцелярію Господарського суду м. Києва звернувся із клопотанням про поновлення провадження у справі № 2/169 з якої вбачається, що обставини, які були підставою для зупинення провадження по даній справі відпали.

У зв'язку з тим, що відпали обставини, які зумовили зупинення провадження у справі № 2/169, господарський суд поновив провадження у даній справі та призначив її розгляд на 22.02.2016.

Представник позивача 19.02.2016 через канцелярію суду подав клопотання про припинення провадження у справі, а в судовому засіданні 22.02.2016 надав усні пояснення, відповідно до яких підтримав дане клопотання.

Представник третьої особи-2 у судовому засіданні 22.02.2016 подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

Судом повідомлено, що клопотання позивача про припинення провадження у справі буде розглянуто судом у наступному судовому засіданні.

Представники відповідачів-1,2 та третьої особи-1 в судове засідання 22.02.2016 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

У зв'язку з неявкою у судове засідання відповідачів-1,2 та третьої особи-1, а також необхідністю витребування додаткових доказів по справі, суд відклав розгляд справи до 29.02.2016.

Представник позивача 23.02.2016 через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

Арбітражний керуючий через канцелярію суду подав письмові пояснення по справі, а в судовому засіданні надав усні пояснення по справі, відповідно до яких проти задоволення клопотання про припинення провадження у справі не заперечував.

Відповідно до п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Оскільки з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що на момент розгляду справи спір щодо дійсності договору та права власності на об'єкт нерухомого майна між сторонами не був вирішений, то відсутні підстави для припинення провадження у справі № 2/169 з підстав зазначених позивачем, у зв'язку з чим його клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України судом розглянуто та відхилено.

Представник позивача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник третьої особи-2 надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав позовні вимоги.

Представник третьої особи-1 надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких про задоволення позовних вимог не заперечував.

Представники відповідачів у судове засідання 29.02.2016 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до п.п. 3.9.1.-3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81 1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Судам на безоплатній основі надається безперешкодний доступ до відомостей названого державного реєстру (частина друга статті 7 і стаття 22 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців"). Порядок доступу до цього реєстру визначається відповідним Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 14.02.2011 N 17 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 16.02.2011 за N 193/18931).

У випадках коли ухвала про порушення провадження у справі не може бути вручена стороні у зв'язку з обмеженим строком розгляду, належним підтвердженням повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи може вважатися телефонограма суду з відміткою про її прийняття посадовою (службовою) особою сторони. При цьому зазначена ухвала надсилається сторонам в обов'язковому порядку.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, справа розглядається за наявними в матеріалах справи документами.

В судовому засіданні 29.02.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.01.2002 між Дочірнім підприємством «Спеценергобуд» (продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія» (покупець за договором) укладено договір купівлі-продажу № 1, відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцеві наступні будівлі: а) двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 224 кв.м.; б) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 146 кв.м.; в) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 178 кв.м.; г) з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 330 кв.м.; д) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 172 кв.м.; е) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 178 кв.м., які знаходяться за адресою: місто Київ, вул. Пухівська, 1-А, а покупець зобов'язався прийняти об'єкт і сплатити за нього ціну у розмірі 2988 672 грн 60 коп.

За умовами п. 1.2. договору право власності на об'єкт переходить до покупця з моменту підписання акту передачі.

Відповідно до п. 2.1. договору, покупець зобов'язаний протягом 3-х календарних днів з моменту підписання цього договору передати у власність продавцеві цукор-пісок у кількості 240 865 кг за ціною 1,24 грн за один кг на загальну суму 298 672,60 грн з урахування ПДВ - 20 %.

Згідно з п. 3.1 договору, передача об'єкта здійснюється шляхом передачі з балансу продавця на баланс покупця у триденний термін після отримання продавцем цукру-піску, який знаходиться на складі покупця.

Передача об'єкта продавцем і прийняття об'єкта покупцем посвідчується актом прийому-передачі, який підписується сторонами.

За твердженнями позивача, ним на користь відповідача-1 був переданий цукор-пісок у кількості 240 865 кг за ціною 1,24 грн на загальну суму 298 672,60 грн, в тому числі ПДВ, що підтверджується накладною № 4 від 22.01.2002. Факт одержання цукру-піску відповідачем 1 підтверджується довіреністю останнього від 21.01.2002.

Згідно з актом прийому-передачі від 25.01.2002 відповідач-1 передав, а позивач прийняв у власність наступні будівлі: а) двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 224 кв.м.; б) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 146 кв.м.; в) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6 м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 178 кв.м.; г) з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 330 кв.м.; д) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 172 кв.м.; е) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4 м загальною площею 178 кв.м., які знаходяться за адресою м. Київ вул. Пухівська 1-А.

За твердженнями позивача, у зв'язку з оспорюванням права власності на вищезазначені будівлі, останній звернувся до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу №1 від 18.01.2002р., укладеного з ДП «Спеценергобуд «ВАТ «Київенергобуд»; визнання права власності на предмет вказаного договору купівлі-продажу від 18.01.2002р., а саме: а) двоповерхову з/б адміністративну будівлю площею 224кв.м., б) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 146кв.м.; в) прилеглий до адміністративного приміщення з/б бокс висотою 6м з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 178кв.м.; г) з/б цех з виготовлення бітумної мастики з вбудованим приміщенням на другому поверсі загальною площею 330кв.м.; д) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4м загальною площею 172кв.м.; е) прилеглий до цеху з/б бокс висотою 4м загальною площею 178кв.м., які знаходяться за адресою м. Київ вул. Пухівська 1-А, за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія» та зобов'язання Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності здійснити оформлення відповідних документів на право власності за визначеним договором купівлі-продажу №1 від 18.01.2002 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення Господарського суду міста Києва № 2/169 від 12.04.2006 та постанову Київського апеляційного господарського суду № 2/169 від 20.02.2007 та направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 17.09.2013 № 2/169 виходив із того, що суди попередніх інстанцій не врахували того факту, що для визнання дійсними угод на підставі ч. 2 статті 47 Цивільного кодексу УРСР суд повинен був перевірити, чи була угода виконана, з посиланням на належні та допустимі докази у розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України, які про це свідчать, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи відповідає вказана угода вимогам діючого на момент її укладення законодавству. Також Вищим господарським судом України наголошено на тому, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишені без з'ясування обставини щодо належності спірного майна продавцю за оскаржуваною угодою на право власності, та відсутності обмежень щодо його відчуження. У зв'язку з цим, Вищий господарський суд України звернув увагу на те, що при новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, більш ретельно з'ясувати всі обставини, і в залежності від встановлених обставин вирішити спір у відповідності з нормами чинного законодавства, що підлягають застосуванню до даних правовідносин .

Згідно статті 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених у постанові Вищого господарського суду України від 17.09.2013, судом першої інстанції під час вирішення спору встановлено наступне.

За змістом п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Цивільного кодексу УРСР (був чинним на момент вчинення правочину), захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 5 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 № 01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов'язані із здійсненням права власності та його захистом», судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у статті 1 АПК (далі - підприємства і організації), здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання недійсними договорів, пов'язаних з відчуженням майна, а також про визнання зазначених договорів дійсними на підставі частини другої статті 47 Цивільного кодексу.

Статтею 47 Цивільного кодексу УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З огляду на вищенаведені норми, обов'язковою умовою звернення до суду з вимогою про визнання угод дійсною є повне або часткове виконання угоди однієї зі сторін, обов'язковість нотаріального посвідчення та ухилення іншої сторони від нотаріального оформлення такої угоди.

З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що договір купівлі-продажу № 1 між сторонами було виконано в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи накладною № 4 від 22.01.2002 та актом прийому-передачі від 25.01.2002.

Разом з тим, умовами чинного на момент укладення договору законодавства, до договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, які укладені між юридичними особами не ставились вимоги щодо обов'язкового нотаріального посвідчення таких правочинів, як і наведено доказів ухилення іншої сторони від такого оформлення угоди.

Оскільки чинним законодавством на дату укладення спірного договору не передбачено такого способу захисту цивільних прав та інтересів, як визнання договору дійсним, з підстав зазначених позивачем, то Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія» обрано неналежний спосіб захисту свого права в даній частині позовних вимог.

Стосовно вказівок Вищого господарського суду України про з'ясування обставин щодо належності спірного майна продавцю за оскаржуваною угодою на право власності, та відсутності обмежень щодо його відчуження, судом зазначається наступне.

Відповідно до ст. 225 Цивільного кодексу УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно.

Згідно із ст. 658 Цивільного кодексу України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває права власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статтею 167 Господарського кодексу України встановлено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство, якщо законом не встановлено інше, діє на основі статуту або модельного статуту. Підприємства незалежно від форми власності, організаційно-правової форми, а також установчих документів, на основі яких вони створені та діють, мають рівні права та обов'язки. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до ч. 8 ст. 63 Господарського кодексу України у випадках існування залежності від іншого підприємства, передбачених статтею 126 цього Кодексу, підприємство визнається дочірнім.

Із змісту ст. 126 Господарського кодексу України вбачається, що асоційовані підприємства (господарські організації) - це група суб'єктів господарювання - юридичних осіб, пов'язаних між собою відносинами економічної та/або організаційної залежності у формі участі в статутному капіталі та/або управлінні. Залежність між асоційованими підприємствами може бути простою і вирішальною. Вирішальна залежність між асоційованими підприємствами виникає у разі якщо між підприємствами встановлюються відносини контролю-підпорядкування за рахунок переважної участі контролюючого підприємства в статутному капіталі та/або загальних зборах чи інших органах управління іншого (дочірнього) підприємства, зокрема володіння контрольним пакетом акцій. Відносини вирішальної залежності можуть встановлюватися за умови отримання згоди відповідних органів Антимонопольного комітету України.

Частинами 1, 2 ст. 65 Господарського кодексу України встановлено, що управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Пунктом 3.4 Статуту ДП "Спеценергобуд", затвердженого рішенням Ради Директорів і Правління Акціонерного товариства "Київенергобуд" від 28.02.1997 р. та зареєстрованого виконавчим комітетом Славутицької міської ради народних депутатів 21.04.1997 р., (надалі - Статут ДП "Спеценергобуд") визначено, що підприємство є дочірнім підприємством Акціонерного товариства "Київенергобуд".

За змістом п. 3.9 Статуту ДП "Спеценергобуд" майно підприємства формується за рахунок власності ВАТ "Київенергобуд" і закріплюється за підприємством у користування на праві повного господарського відання.

У відповідності до п. 3.11 Статуту ДП "Спеценергобуд" підприємство має право продавати, передавати безкоштовно, обмінювати, дарувати, передавати в оренду юридичним особам та громадянам засоби виробництва та інші матеріальні цінності, використовувати та відчужувати їх особам, якщо це не суперечить чинному законодавству України, тільки за згодою ВАТ "Київенергобуд".

Отже, відчуження спірного майна могло бути здійснено відповідачем 1 не інакше як за відповідною згодою його власника - ВАТ "Київенергобуд".

Згідно із п. 4.1 Статуту ДП "Спеценергобуд" статутний фонд підприємства складається із вартості майна на суму 100 000,00 грн., внесеного ВАТ "Київенергобуд" в якості статутного вкладу, що складає 100 відсотків статутного фонду підприємства.

В силу наведених положень вбачається, що передане позивачем до статутного фонду ДП "Спеценергобуд" спірне майно було закріплене за останнім на праві господарського відання та залишилося у власності ВАТ "Київенергобуд", виключно якому, як засновнику та власнику, належить право управління та вирішального впливу на діяльність ДП "Спеценергобуд".

Тобто, підстави вважати, що у зв'язку із передачею спірного майна до статутного фонду відповідача 1 останнім було набуто право власності на нього відсутні.

У відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказів існування згоди ВАТ "Київенергобуд" як про відчуження спірного майна на користь ТОВ "Валькірія", так і про уповноваження ДП "Спеценергобуд" (в т.ч. ОСОБА_7 - особа, якою від імені ДП "Спеценергобуд" було підписано Договір) на вчинення відповідних дій матеріали справи не містять, документи на підтвердження відповідних дій відсутні.

З огляду на те, що відчуження спірного майна могло бути здійснено відповідачем 1 не інакше як за відповідним рішенням його власника - ВАТ "Київенергобуд", з урахуванням вищенаведеного, у суду відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу № 1 від 18.01.2002 дійсним.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п.5 Постанови №5 від 07.02.2014р. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав").

За приписами ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Зазначена норма гарантує власнику можливість вимагати не лише усунення порушень його права власності, що вже відбулися, а й звертатися до суду за захистом своїх прав, що можуть бути реально порушені в майбутньому, тобто застосовувати такий спосіб захисту своїх порушених прав, як попередження або припинення можливого порушення його прав власника в майбутньому.

Згідно з положеннями ст.392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності може бути заявлений до особи, яка оспорює або не визнає таке право власника, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Вказаною нормою встановлена обов'язкова умова, за наявності якої власник майна може пред`явити позов про визнання за ним права власності, зокрема у разі його невизнання особою, яка вказана відповідачем.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майно, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено захист прав існуючого власника, право власності якого не визнається або оспорюється іншою особою, тобто визнання в судовому порядку права власності на майно за загальним правилом є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

Оскільки судом було встановлено, що ДП "Спеценергобуд" на момент укладення договору купівлі-продажу № 1 від 18.01.2002 не було власником спірного майна та у останнього було відсутнє право на його відчуження, то у суду відсутні підстави для визнання за ТОВ «Валькірія» права власності на майно, яке останнім було набуте за договором купівлі-продажу № 1 від 18.01.2002.

З огляду на те, що судом було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору дійсним та визнання права власності на майно, то похідна позовна вимога про зобов'язання Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності здійснити оформлення відповідних документів на право власності за визначеним договором купівлі-продажу № 1 від 18 січня 2002 року за Товариством з обмеженою відповідальністю «Валькірія» також задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Валькірія» (04075, м. Київ, вул. Курортна, буд. 11, ) на користь Відкритого акціонерного товариства «Київенергобуд» (02225, м. Київ, вул. Бальзака, буд. 22, ідентифікаційний код 04630689) 4 191 (чотири тисячі сто дев'яносто одну) грн. 08 коп. судового збору за подачу касаційної скарги.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Валькірія» (04075, м. Київ, вул. Курортна, буд. 11, ) на користь Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-в, ) 42 (сорок дві) грн. 50 коп. державного мита за подачуапеляційної скарги.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

09.03.2016

Суддя Спичак О.М.