ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.03.16р. Справа № 904/10680/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (м. Київ)

до Приватного підприємства "Левіт-Комплекс" (смт. Ювілейне, Дніпропетровської області)

про відшкодування матеріального збитку за договором № 29-13 про надання послуг охорони від 04.04.2013 у загальному розмірі 88 061 грн. 62 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 1/05/01-16 від 05.01.2016)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність від 09.07.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Приватного підприємства "Левіт-Комплекс" (далі - відповідач) матеріальний збиток за договором про надання послуг охорони № 29-13 від 04.04.2013 у загальному розмірі 88 061 грн. 62 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 50 000 грн. 00 коп. - основний борг;

- 35 673 грн. 95 коп. - інфляційні втрати;

- 2 387 грн. 67 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання послуг охорони № 29-13 від 04.04.2013, під час дії якого 25.02.2014 в магазині, що належить позивачу, сталася крадіжка товарно-матеріальних цінностей, внаслідок чого позивачу було завдано матеріальний збиток на загальну суму 53 420 грн. 80 коп. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про відшкодування матеріального збитку, відповідно до умов договору, проте всупереч умовам договору відповідачем не було здійснено відшкодування матеріального збитку протягом 45 календарних днів, з дня подання відповідної вимоги. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 35 673 грн. 95 коп. та 3% річних у сумі 2 387 грн. 67 коп. за період прострочення з 21.04.2014 по 23.11.2015.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 11.01.2016.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 98/16 від 04.01.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що під час прийняття до охорони об'єкта позивача, відповідачем був складений акт прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації від 04.04.2013, в якому позивачу були надані обов'язкові до виконання рекомендації по додатковому укріпленню об'єкта позивача, які не були виконані позивачем. При цьому, наявність вказаних обставин, відповідно до умов договору, звільняє відповідача від відповідальності за нанесений збиток. Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами розмір завданого збитку, оскільки документи, які підтверджують розмір збитку, містять різні відомості щодо викраденого переліку майна. Крім того, на думку відповідача, позивачем не доведено факту наявності в магазині майна на вказану ним суму. Відповідач зазначає, що враховуючи відсутність достовірних даних про вичерпний перелік викраденого майна, та відповідно, його вартість, позивачем не доведено наявності правових підстав для їх відшкодування відповідачем.

У судове засідання 11.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 11.01.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.01.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Судом було зауважено, що для забезпечення правильного вирішення спору, сторонам необхідно надати господарському суду додаткові докази.

У зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 11.01.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 27.01.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 3261/16 від 20.01.2016), в якій він повідомляє, що не може надати витребувану судом довідку з пульту централізованого спостереження про час надходження сигналу та часу прибуття мобільної групи, оскільки строк зберігання вказаної інформації на теперішній час скінчився, відповідно, вказані відомості у відповідача не збереглися. Крім того, у заяві відповідач наголошує на тому, що при проведенні інвентаризації були присутні тільки представники позивача, що суперечить умовам договору.

Від позивача, на виконання вимог ухвали суду, із листом (вх.суду 3732/16 від 22.01.2016), були долучені витребувані судом документи.

Крім того, від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 3731/16 від 22.01.2016), в яких він зазначає, що про існування акту прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації від 04.04.2013 не знав, крім того, інвентаризація була проведена саме 25.02.2014 - в день встановлення факту крадіжки, а представники відповідача не взяли участь в інвентаризації за власним бажанням, оскільки після фіксування події покинули об'єкт позивача, не дочекавшись закінчення інвентаризації. Також позивач зазначає, що надана ним первинна документація є належним доказом розміру нанесеного збитку.

У судове засідання 27.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 27.01.2016 було викладено зміст письмових пояснень.

Представником відповідача у судовому засіданні 27.01.2016 було викладено зміст поданої ним заяви.

У судовому засіданні 27.01.2016 судом було зауважено, що для забезпечення правильного вирішення спору сторонам необхідно надати господарському суду додаткові докази.

У судовому засіданні 27.01.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 10.02.2016; ухвалою суду в порядку статті 65 Господарського процесуального кодексу України витребувано додаткові докази.

Від відповідача надійшли пояснення по справі (вх.суду 6575/16 від 03.02.2016), в яких він наголошує на тому, що ним належним чином виконувались умови спірного договору, в той час, як позивач допускав їх порушення.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 8239/16 від 10.02.2016), в яких він зазначає, що акт прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації від 04.04.2013 був підписаний не уповноваженим представником позивача, а отже, його вимоги не були доведені до позивача належним чином. Так, позивач долучив до матеріалів справи договори та додатки до нього, з яких вбачається, що з боку позивача такі документи підписувались особисто директором.

У судове засідання 10.02.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Від позивача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів (вх.суду 8373/16/16 від 10.02.2016). Вказане клопотання було погоджене з відповідачем.

Ухвалою суду від 10.02.2016 клопотання позивача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 01.03.2016 включно.

Також від позивача надійшло клопотання (вх.суду 8374/16 від 10.02.2016), про відкладення розгляду справи, яке мотивоване необхідністю надання додаткових доказів. Вказане клопотання також було погоджене з відповідачем.

Судом вказане клопотання було задоволено та у судовому засіданні 10.02.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 01.03.2016.

У судове засідання 01.03.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Так представник позивача, виклавши свої додаткові пояснення, наголошував на правомірності його позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимогу у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.03.2016 заперечив проти доводів позивача, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов.

Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 01.03.2016 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 01.03.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 04.04.2013 між Приватним підприємством "Левіт-Комплекс" (далі - охорона, виконавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СВП Плюс" (далі - замовник, позивач) було укладено договір про надання послуг охорони № 29-13 (далі - договір, а.с.16-18), предметом якого є надання "Охороною" послуг з охорони внутрішнього порядку, за допомогою пульту централізованого спостереження, на об'єкті замовника: нежилому приміщенні, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Парусний, буд. № 10К (далі - об'єкт), а також шляхом виклику мобільної групи по тривожній кнопці для відновлення внутрішнього порядку на об'єкті. Кордонами об'єкта є внутрішня поверхня стін, підлог, дверей, вікон, стель (пункт 1.1. договору).

Також до договору сторонами було підписано додаток № 1 - Інструкція про постановку "Об'єкта" під охорону (зняття "Об'єкта" з охорони, а також додаток № 2 - Протокол узгодження договірної ціни за послуги охорони (а.с.19).

У пунктах 9.1. та 9.2. договору сторони узгодили, що договір укладається строком на один рік та набирає чинності в день підключення "Об'єкту" до пульту централізованої охорони. Якщо за 1 календарний місяць до закінчення строку дії договору жодна із сторін письмово не вимагає його розірвання, договір вважається пролонгованим на кожен подальший календарний рік на тих самих умовах.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, у пунктах 1.4. та 3.1.2. договору сторони визначили, що періодом охорони вважається час, з моменту прийняття майна, яке знаходиться на "Об'єкті", під охорону "Охороною" до його зняття з охорони "Замовником". "Охорона" зобов'язана приймати "Об'єкт" під охорону і здійснювати його охорону за допомогою технічних засобів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, під час дії договору на об'єкті - магазині, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Парусний, буд. № 10К 25.02.2014 о 04:00 сталася крадіжка товарно-матеріальних цінностей, внаслідок чого позивачу було завдано збитків на загальну суму 53 420 грн. 80 коп.

За даним фактом було порушено кримінальне провадження № 0001075, відомості внесені до ЄДР за ознаками частини 3 статті 185 Кримінального кодексу України (крадіжка).

Позивач, посилаючись на умови пункту 5.1. договору, звертався до відповідача з вимогами відшкодувати збитки, завдані позивачу, з урахуванням меж суми відшкодування збитку по об'єкту, визначених у протоколі узгодження договірної ціни за послуги охорони (50 000,00 грн.), надаючи при цьому пакет документів, який визначений умовами договору. Відповідач, в свою чергу, не здійснив виплату завданого позивачу збитку, що і стало причиною звернення позивача до суду.

На підтвердження розміру завданого збитку, позивач надав суду довідку слідчого СВ Ленінського РВ ДМУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області від 18.11.2014, інвентаризаційний опис № 1/13/02/2014/І на 13.02.2014 та інвентаризаційний опис № 1/25/02/2014/І на 25.02.2014, складені позивачем.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У розділі 5 договору сторони визначили відповідальність сторін, а саме:

- "Охорона" несе матеріальну відповідальність за збиток, нанесений діями осіб, які протиправно проникли на "Об'єкт" в період охорони, шляхом злому, відчинення або руйнування, заблокованих технічними засобами сигналізації вікон, дверей та інших конструкцій, а також ті, що зробили крадіжку, знищення або пошкодження майна, яке зберігалося на "Об'єкті" (пункт 5.1. договору);

- за фактом події, яка спричинила збиток (збитки), уповноважені представники "Охорони" зобов'язані брати участь при визначенні розміру цього збитку. Збиток має бути визначений по прибуттю сторін на місце події (пункт 5.2. договору);

- "Охорона" несе перед "Замовником" матеріальну відповідальність за збитки, нанесені шляхом крадіжки, грабежу, розбою, знищення або пошкодження майна, в межах суми відшкодування збитку, визначеного при укладенні договору (пункт 5.3. договору);

- відшкодування збитків "Замовнику", що виникли з причин, зазначених в пункті 5.1 договору, здійснюється "Охороною" протягом 30-ти робочих днів з моменту надання всіх документів, що підтверджують настання даної події. Розмір збитку має бути підтверджений відповідними документами і розрахунками вартості вкрадених, знищених або пошкоджених товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, які складені за участю "Охорони". До збитків, які підлягають відшкодуванню, включається вартість викраденого або знищеного майна, розмір зниження у ціні пошкоджених товарно-матеріальних цінностей або витрати, що зазнав "Замовник", в зв'язку з поновленням пошкодженого майна (пункт 5.4. договору);

- у випадку, якщо "Охороні" буде потрібен додатковий час для збору документів та інформації, термін, передбачений пунктом 5.4. договору, може бути продовжений, але не більше ніж на 45 календарних днів (пункт 5.5. договору);

- у разі, коли наданих документів недостатньо, "Охорона" письмово сповіщає "Замовника" про необхідність додаткового розслідування або оформлення документів для проведення виплати. (пункт 5.6. договору);

- при поверненні "замовнику" викраденого майна, у присутності співробітників "Охорони", складається ОСОБА_3 повернення майна і підписується уповноваженими представниками обох сторін. (пункт 5.7. договору);

- вартість поверненого майна віднімається від спільної суми претензії "Замовника" до "Охорони", а сума за це майно, що була сплачена раніше, повертається "Охороні". Якщо частина поверненого майна виявиться неповноцінною, тоді складається ОСОБА_3 за участю Сторін і компетентних осіб з метою визначити відсоток придатності вказаного майна. В цьому випадку "Охорона" сплачує "Замовнику" розмір зниження ціни (пункт 5.8. договору);

- претензії щодо відшкодування матеріального збитку, надаються "Замовником" і розглядаються "Охороною" згідно з чинним законодавством України, але не більше ніж за п'ять робочих днів з моменту їх отримання (пункт 5.9. договору);

- у випадку неприбуття уповноважених представників "Охорони" протягом 8 годин після події, внаслідок якої виник збиток (збитки), для визначення його розміру, "Замовник" має право залучити незалежну та компетентну організацію з метою визначення розміру заподіяного збитку, про що складається ОСОБА_3, відповідно до якого, "Охорона" зобов'язана відшкодувати "Замовнику" заподіяний збиток (пункт 5.10. договору);

- у випадку, якщо "замовник" без поважних причин, несвоєчасно повідомив "Охорону" про збиток, заподіяний стороннім особами, які потрапили на "Об'єкт" в період охорони або несвоєчасно надав необхідні для оформлення сплати документи, "Охорона" має право відмовити "Замовнику" у сплаті відшкодування, якщо не буде доведено, що "Охороні" своєчасно стало відомо про такий збиток (пункт 5.11 договору).

Згідно з пунктом 4.1.17 договору у випадку нанесення збитків на об'єкті "Замовника" сторонніми особами, "Замовник" зобов'язаний в дводенний термін повідомити письмовою заявою про це "Охорону", а також надати "Охороні" можливість оглянути пошкоджене майно та об'єкт охорони (пункт 4.1.17 договору).

У протоколі узгодження договірної ціни за послуги охорони сторони погодили, що сума відшкодування збитку по "Об'єкту" не може перевищувати 50 000 грн. 00 коп. (а.с.19).

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2014 близько 03:53 год. до відповідача надійшов сигнал з магазину "МТС", що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Парусний, буд. № 10К, по факту спрацювання охоронної та протипожежної сигналізації.

Представники відповідача прибули на об'єкт о 04:08 год. та встановили, що на вхідній метолопластиковій двері розбите скло та за дверима видно, що в приміщенні розбиті вітрини та розкидані мобільні телефони; по прибуттю порушника не виявлено; на об'єкт проникли, шляхом видавлювання скла, про що було складено акт по реагуванню ОД (МГ) на об'єктах замовника від 25.02.2014 (а.с.61).

В процесі реагування також були надані рекомендації по установці ролет та звукової сигналізації.

Крім того, у вказаному акті представником позивача - ОСОБА_3 зазначено, що претензій він не має.

Після прибуття міліції, а також складання вказаних вище актів, група реагування з представників відповідача покинула місце пригоди.

По прибуттю правоохоронних органів було складено протокол огляду місця події (а.с.44).

Пізніше, комісією із представників лише позивача було проведено інвентаризацію майна, за результатами якої було складено інвентаризаційний опис на 25.02.2015 (а.с.32-42).

При цьому, позивач під час розгляду справи наголошував на тому, що представники відповідача самостійно прийняли рішення не бути присутніми під час складання інвентаризаційного опису та поїхали з місця пригоди, що стало причиною одностороннього його складання позивачем.

З вказаним твердженням суд не може погодитися з огляду на наступне.

Суд звертає увагу, що пунктом 5.0. договору визначено, що у випадку неприбуття уповноважених представників "Охорони" протягом 8 годин після події, внаслідок якої виник збиток (збитки), для визначення його розміру, "Замовник" має право залучити незалежну та компетентну організацію з метою визначення розміру заподіяного збитку, про що складається ОСОБА_3.

При цьому, згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, навіть, якщо припустити, що відповідач не прибув для двостороннього огляду та визначення розміру збитків, у встановлений договором строк, позивач мав залучити для цього незалежну та компетентну організацію, чого зроблено не було. Крім того, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідача про день та час проведення інвентаризації та визначення розміру заподіяного збитку.

Інвентаризаційний опис був підписаний комісією зі складу лише представників позивача.

Відповідачем з цього приводу було надано пояснення, що до повноважень мобільної групи реагування, яка прибула на місце пригоди, не віднесено повноважень щодо присутності при визначенні розміру збитків.

При цьому, умови спірного договору не містять детальних інструкцій щодо дій відповідача після виїзду на місце пригоди, а також не містять процедури повідомлення відповідача про необхідність визначення розміру збитків та його обов'язку прибути.

Слід також відзначити, що доказів невиконання відповідачем 25.02.2014 обов'язків, визначених розділом 3 договору, до матеріалів справи не додано.

Крім того, представником позивача в акті по реагуванню було вказано, що він претензій не має.

Під час розгляду справи представниками обох сторін було підтверджено належне виконання відповідачем його обов'язків за договором в частині своєчасного прибуття 25.02.2014 на місце пригоди після спрацювання сигналізації, виклику працівників органів внутрішніх справ, забезпечення збереження слідів злочину на місці події та інші обов'язки.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд також виходив із наступного.

У пункті 4.1.1. договору сторони визначили, що "Замовник" зобов'язаний здійснювати, визначені ОСОБА_3 прийняття в експлуатацію засобів охоронної сигналізації і договором, заходи по обладнанню "Об'єкта" сигналізацією, створювати відповідні умови для забезпечення збереження майна і сприяти "Охороні" при виконанні нею своїх функцій, а також для вдосконалення охорони майна на "Об'єкті". Виконувати усі рекомендації "Охорони" щодо безпеки, які будуть надані у письмовому вигляді.

При цьому, в матеріалах справи наявний акт прийняття прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації від 04.04.2013, складений на об'єкті позивача - магазині "МТС", розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Парусний, буд. № 10, в якому, зокрема, відповідачем були надані позивачу наступні рекомендації:

- вхідні двері, що мають скло із зовнішньої сторони, повинні бути укріплені ролетами або металічною решіткою;

- вітрини, вікна та фрамуги слід захистити ролетами, що відкриваються, або глухими решітками (а.с.59).

Аналогічні рекомендації зазначені в картці об'єкта від 04.04.2013 (а.с.60).

При цьому, з боку позивача вказаний акт підписано ОСОБА_4

Заперечення позивача щодо неотримання вказаного акту, а також необізнаність його з рекомендаціями, які були надані під час прийняття в експлуатацію засобів охоронної сигналізації, у зв'язку з підписанням його зі сторони позивача не уповноваженою особою, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне.

Як вказано у письмових поясненнях (вх.суду 8239/16 від 10.02.2016), 25.02.2014 ОСОБА_4 був присутнім у магазині "МТС". Викладене також підтверджується інвентаризаційним описом № 1/13/02/2014/І на 13.02.2014 та інвентаризаційним описом № 1/25/02/2014/І на 25.02.2014, складеними позивачем, в комісії якого був присутній ОСОБА_4 та підпис якого міститься на обох інвентаризаційних описах.

При цьому, відповідно до наказу № 134/1/К від 15.04.2013 ОСОБА_4 було призначено на посаду продавця-консультанта з 15.04.2013 (а.с.171).

А відповідно до заяви, поданої ОСОБА_4 03.07.2014 наказом від 16.07.2014 його було звільнено з посади керуючого магазином.

З цього приводу позивачем було надано пояснення, з яких вбачається, що позивач не може пояснити причини перебування вказаної особи в магазині 04.04.2013 (в момент складання акту прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації), оскільки на теперішній час вказана особа звільнилася, а з того часу минуло вже декілька років.

Суд зазначає, що системний аналіз всіх вказаних вище доказів, дає підстави зробити висновок, що рекомендації, викладені в акті прийняття в експлуатацію засобів охоронної та протипожежної сигналізації від 04.04.2013, були належним чином доведені до позивача. Позивачем не було надано належних доказів того, що вказана особа (ОСОБА_4В.) не працювала в магазині "МТС" до 15.04.2013 на будь-якій іншій посаді, крім того, в подальшому вказана особа була включена до комісії позивача, яка проводила інвентаризацію майна.

Отже, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо необізнаності з рекомендаціями, наданими в акті від 04.04.2013.

При цьому, згідно з пунктом 6.1.1. договору "Охорона" звільняється від відповідальності за збиток якщо, зокрема, "замовник" не виконав обов'язки, зазначені в пункті 4 договору (щодо виконання рекомендацій "Охорони" щодо безпеки, які надані у письмовому вигляді).

Судом також враховано, що спір у даній справі виник з підстав відшкодування позивачеві збитків у розмірі 50 000 грн. 00 коп., завданих, на його думку, внаслідок невиконання відповідачем умов договору про надання послуг охорони № 29-13 від 04.04.2013.

Застосування вказаного способу захисту визначається положенням статті 22 Цивільного кодексу України і застосовується як у договірних зобов'язаннях (стаття 611 Цивільного кодексу України), так і в позадоговірних зобов'язаннях (глава 82 Цивільного кодексу України), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду, призведено до збитків.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 1 статті 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила правопорушення, в силу частини 1 статті 225 Господарського кодексу України, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

З огляду на положення статті 22 Цивільного кодексу України, статті 224 Господарського кодексу України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Вищевказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі № 06/113-38, від 04.07.2011 у справі № 51/250.

Отже, відповідно до вказаних норм тягар доказування тієї чи іншої обставини покладається виключно на сторону, яка посилається на ті чи інші обставини, в даному випадку, доказування позивачем, що надало б правові підстави для стягнення з відповідача збитків.

Проте, як встановлено судом, позивач, всупереч наведених норм, не надав доказів наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки відповідача, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, вини відповідача завданню позивачу шкоди у розмірі 50 000 грн. 00 коп., а також дійсного розміру збитків.

Жодних доказів в підтвердження наявності підстав для застосування положень статті 22 Цивільного кодексу України, статті 224, статті 225 Господарського кодексу України, матеріали справи не містять.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем не доведено правомірності своєї позиції та враховуючи безпідставність заявлених позовних вимог в частині стягнення збитків з відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 50 000 грн. 00 коп. збитків з підстав, зазначених у позовній заяві.

З огляду на безпідставність вимог щодо стягнення 50 000 грн. 00 коп. збитків, суд вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 35 673 грн. 95 коп. та 3% річних у сумі 2 387 грн. 67 коп. за період прострочення з 21.04.2014 по 23.11.2015.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.03.2016.

Суддя ОСОБА_5