КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р. Справа№ 910/15802/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Товстенку О.Ю.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України"

на рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2015р.

у справі № 910/15802/15 (головуючий суддя Полякова К.В., Усатенко І.В., Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України"

до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності ,,Укрінтеренерго"

про стягнення 10 243 127,06 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України" звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності ,,Укрінтеренерго" про стягнення боргу за договором купівлі - продажу природного газу № 479/14-ТЕ-15 від 25.11.2013р. в розмірі 10 243 127,06 грн., з яких: 7 800 129,21 грн. - основний борг, 807 512,97 грн. - пеня, 1 461 836,57 грн. - інфляційні збитки, 173 648,30 грн. - 3% річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2015р. у справі № 910/15802/15 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 7 800 129 грн. основного боргу, 403 756,49 грн. пені, 173 648,30 грн. - 3% річних, 1 461 836,57 грн. - інфляційних втрат та 73 080,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини та умови договору, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку, що відповідачем у порушення умов укладеного договору здійснено лише часткову оплату прийнятого природного газу, а тому вимога позивача про стягнення 7 800 129,21 грн. основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі, як і вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, при цьому, задовольнив клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 50% та стягнув з відповідача пеню в розмірі 403 756,49 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2015р. у справі № 910/15802/15 скасувати в частині відмови у стягненні пені в сумі 403 756,49 грн. та прийняти в цій частині рішення про задоволення вказаних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх істотних обставин, що мають значення для справи. Зокрема, скаржник вказує, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо зменшення пені повинен був об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення. Також позивачем зазначено, що у відповідності до звіту про фінансові результати за 9 місяців 2014р. за невиконання зобов'язань контрагентами, в даному випадку таких, як підприємство відповідача, чистий збиток компанії складає понад 62 мільярди гривень.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на її необґрунтованість та просить залишити оскаржуване рішення без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її розгляд на 23.02.2016р.

В судовому засіданні 23.02.2016р. представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, представник відповідача проти наведених доводів заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2013р. між Публічним акціонерним товариством ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз Україна" (далі - продавець, позивач) та Державним підприємством зовнішньоекономічної діяльності ,,Укрінтеренерго" (далі - покупець, відповідач) укладено договір № 479/14-ТЕ-15 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язувався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язувався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

У відповідності до п. 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 11 100,000 тис. куб.м

Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку (п.2.1.1 договору).

Згідно з п.5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюється НКРЕ.

Ціна за 1 000 куб.м. природного газу становить 1 118,974 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без податку на додану вартість. До сплати за 1 000 куб.м. природного газу - 1 118,974 грн., крім того ПДВ - 17% - 190,226 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн. (п. 5.2).

Загальна вартість цього договору, відповідно до п.5.5 договору складається із сум вартості місячних поставок газу.

Згідно з п.6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору, протягом січня - березня 2014р. та жовтня - грудня 2014р. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 5 573,422 тис.м куб. на загальну суму 9 915 124,09 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами договору та скріплені їх печатками, копії яких додані до позовної заяви.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором в частині повної оплати поставленого газу, в зв'язку з чим за ним рахується заборгованість, яка станом на 15.06.2015р. становить 7 800 129,21 грн.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань, нараховану в сумі 807 512,97 грн., інфляційні втрати в сумі 1 461 836,57 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 173 648,30 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що заборгованість у нього виникла у зв'язку з несплатою КП ,,Водотеплосервіс" коштів за спожиту теплову енергію, для виробництва якої відповідачем закуповується газ у позивача. Крім того, відповідач на підставі статті 233 Господарського кодексу України, просив зменшити розмір пені на 50%.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

Правовідносини між сторонами виникли з договору поставки природного газу.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із частиною 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, протягом січня - березня 2014р. та жовтня - грудня 2014р. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 5 573,422 тис.м куб. на загальну суму 9 915 124,09 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані сторонами договору та скріплені їх печатками.

За змістом ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Нормами ч. 1 ст. 692 ЦК України закріплено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, згідно з ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач в порушення умов укладеного договору здійснив лише часткову оплату прийнятого природного газу, а тому вимога позивача про стягнення 7 800 129,21 грн. основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі, про що вірно вказав суд першої інстанції.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1 461 836,57 грн. інфляційних втрат та 173 648,30 грн. - 3% річних колегія суддів зазначає таке.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи встановлення судом факту несвоєчасності виконання грошового зобов'язання за договором, позивачем правомірно нараховано 3 % річних, інфляційні втрати.

Перевіривши розрахунок 3% річних за період з 15.03.2014р. по 05.03.2015р. та інфляційних втрат за період з лютого 2014 по січень 2015р., колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому вказана вимога позивача про стягнення з відповідача процентів річних в сумі 173 648,30 грн. та 1 461 836,57 грн. інфляційних втрат підлягає задоволенню, про що вірно вказав суд першої інстанції.

В частині заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача 807 512,97 грн. пені колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до приписів ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до приписів ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору сторони погодили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, виконаний позивачем, колегія суддів вважає його обґрунтованим та арифметично вірним, а тому вказана вимога про стягнення з відповідача пені за порушення строків виконання грошового зобов'язання в сумі 807 512,97 грн. за період з 15.02.2014р. по 05.03.2015р. підлягає задоволенню.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 50%, яке мотивоване недоотриманням відповідачем коштів від споживачів та несвоєчасним проведенням розрахунків за спожитий газ, а також скрутним фінансовим становищем.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічне право суду визначено у ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення наведених норм кореспондуються з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, відповідно до якої господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Як роз'яснено в п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У випадку нарахування пені, яка є завищеною, та не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право їх зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові кошти як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

В обґрунтування клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій відповідач вказує, зокрема, на те, що заборгованість у нього виникла у зв'язку з несплатою КП ,,Водотеплосервіс" коштів за спожиту теплову енергію, для виробництва якої відповідачем закуповується газ у позивача.

При вирішенні питання про зменшення пені місцевий господарський суд врахував, що суму основної заборгованості відповідачем не могло бути погашено з незалежних від нього обставин в установлені договором строки, оскільки він залежав від інших контрагентів та споживачів, в тому числі населення та релігійні організації, а одночасне спрямування всіх належних відповідачу коштів на своєчасне виконання грошових зобов'язань перед позивачем могло спричинити затримання чи навіть зупинення господарської діяльної відповідача, тоді як він є стратегічним державним підприємством з постачання природного газу, і при цьому у подальшому відповідач здійснював погашення заборгованості, а прострочення, що мало місце, не завдало збитків позивачу, оскільки за даним рішення суду стягуються на користь позивача компенсаційні санкції у порядку ст. 625 ЦК України.

З огляду на зазначене, враховуючи майновий стан сторін, причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дотриманий баланс інтересів сторін та правомірно зменшено належну до стягнення пеню на 50% та стягнуто з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 403 756,49 грн.

Крім того, колегією суддів враховується й майновий стан позивача, а саме ту обставину, що у відповідності до звіту про фінансові результати за 9 місяців 2014р. за невиконання зобов'язань контрагентами, в даному випадку таких, як підприємство відповідача, чистий збиток компанії складає понад 62 мільярди гривень, однак, слід зазначити, що в суд апеляційної інстанції відповідачем надано докази сплати основної заборгованості за договором в розмірі 7 800 129,21 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 17.12.2015р., що не свідчить про злісне ухилення відповідачем від виконання своїх договірних зобов'язань, а дає підстави враховувати ступінь виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не є обґрунтованими з підстав наведених вище, а тому колегією суддів відхиляються. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Щодо посилань скаржника на частковість задоволення позову та невідповідність рішення суду в цій частині, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно зазначив в резолютивній частині результати розгляду вимог про стягнення пені, оскільки в даному випадку вимоги визнано обґрунтованими, а її розмір зменшено на 50% на підставі норм закону, а не відмовлено в частині 50% пені у зв'язку з необґрунтованістю.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду м. Києва від 03.11.2015р. у справі № 910/15802/15 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає зміні або скасуванню з підстав, передбачених ст. 104 ГПК України.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ,,Національна акціонерна компанія ,,Нафтогаз України" - залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 03.11.2015р. у справі № 910/15802/15 без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст.ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук