ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа № 914/578/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т. Б.

ОСОБА_1

секретар судових засідань ОСОБА_2,

за участю сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність від 13.05.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_4 (довіреність від 30.12.2015 року);

від третьої особи: ОСОБА_5 (довіреність від 05.01.2016 року);

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України № 14/2-2030в від 29.12.2015

на рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 (головуючий суддя: Коссак С.М., судді: Іванчук С.В., Пазичев В.М.)

у справі № 914/578/15

за первісним позовом: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ,

до відповідача: публічного акціонерного товариства Іскра, м. Львів

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за первісним позовом: публічне акціонерне товариство по газопостачанню і газифікації Львівгаз, м. Львів

про стягнення неустойки, 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 86 105 ,38 грн. за договором №224/14- ПР(Р) від 30.04.2014р.

та за зустрічним позовом: публічного акціонерного товариства Іскра, м.Львів

до публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

про визнання частково недійсним договору,

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 первісний позов публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України до публічного акціонерного товариства Іскра про стягнення неустойки-пені, 3% річних та інфляційних втрат у загальній сумі 86 105 ,38 грн. за договором №224/14- ПР(Р) від 30.04.2014р. задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Іскра на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 23 384,87 грн. пені, 4 487,19 грн. 3% річних, 24 606,81 грн. інфляційних втрат та 1 326,16грн. витрат по сплаті судового збору за первісним позовом. Відстрочено виконання рішення господарського суду Львівської області до 01.02.2016 р. В задоволенні решти позовних вимог (стягнення 162,69 грн. 3% річних та 1 082,88 грн. пені) за первісним позовом відмовлено.

Рішенням господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 зустрічний позов публічного акціонерного товариства Іскра до публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України про визнання недійсним частково договору задоволено частково. Визнано недійсним п. 7.2 договору купівлі-продажу природного газу від 30.04.2014 р. № 224/14-ПР(Р) в частині слів а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу. Провадження в справі в частині визнання недійсним п. 6.1 Договору на купівлю-продаж природного газу від 30.04.2014 р. № 224/14-ПР(Р) припинено. Стягнуто з публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на користь публічного акціонерного товариства Іскра 609,00 грн. витрат по сплаті судового збору за зустрічним позовом. В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовити.

В частині задоволення вимоги про стягнення з публічного акціонерного товариства Іскра на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 23 384,87 грн. пені, 4 487,19 грн. 3% річних, 24 606,81 грн. інфляційних втрат за первісним позовом, рішення мотивовано тим, що відповідачем за первісним позовом оплатив вартість поставленого позивачем за первісним позовом, однак здійснив оплату з порушенням строку.

Рішення в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог (стягнення 162,69 грн. 3% річних та 1 082,88 грн. пені) за первісним позовом, мотивовано тим, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за яким здійснюється стягнення.

Рішення в частині зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, а також відстрочення виконання рішення господарського суду Львівської області до 01.02.2016 мотивовано тим, що відповідачем за первісним позовом повністю погашена основна заборгованість, а також тим, що представлені відповідачем за первісним позовом докази свідчать про зниження обсягів реалізації ним електролампової продукції, а як наслідок суттєве зменшення обігових коштів, труднощі щодо оплати податків, заробітної плати, енергоносіїв, сировини і матеріалів.

Рішення в частині вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним п. 7.2. договору № 224/14-ПР(Р) від 30.04.2014 мотивовано тим, що встановлений в п.7.2 договору штраф не відповідає вимогам ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, оскільки вказана норма передбачає можливість встановлення відповідальності у вигляді 7 % штрафу за прострочення виконання не грошового зобов'язання, тоді як зобов'язання позивача за первісним позовом за договором є грошовим.

В апеляційній скарзі апелянт (ПАТ «НАК «Нафтогаз України») просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 в частині відмови у стягненні 11 104,97 грн. пені та 22 358,85 грн. штрафу; визнання недійсним п. 7.2. договору № 224/14-ПР(Р) від 30.04.2014 в частині слів «а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу», та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 11 104,97 грн. пені та 22 358,85 грн. штрафу в стягненні яких не відмовлено. Відмовити ПАТ «Іскра» в задоволенні зустрічного позову, а в решті рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 залишити без змін.

В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що жодна з наведених судом в обґрунтування зменшення пені обставин не є винятковим випадком, визначеним в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України. Також, зазначає, що в рішенні суду першої інстанції відсутні будь-які висновки суду щодо співвідношення збитків позивача та розміру заявленої неустойки. Безпідставність визнання недійсним п. 7.2. договору в частині слів «а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу» та відмову в стягненні 22 358,85 грн. штрафу, апелянт аргументує тим, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Апелянт зазначає, що твердження суду першої інстанції про те, що встановлений в п. 7.2. договору штраф не відповідає вимогам ч. 2 ст. 231 ГК України, оскільки вказана норма передбачає можливість встановлення відповідальності у вигляді 7% штрафу за прострочення виконання не грошового зобовязання є безпідставним, оскільки спірне положення включене в договір на підставі спільної згоди сторін, які підписали договір, без посилання на ст. 231 ГК України, а зазначений штраф нарахований на підставі договору, а не на підставі ст. 231 ГК Уркаїни.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Іскра» просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 без змін.

В обгрунтування відзиву на апеляціну скаргу ПАТ «Іскра» зазначає, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором свідчить про недотримання положень , закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У судовому засіданні представник ПАТ «НАК «Нафтогаз України» просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 в частині відмови у стягненні 11 104,97 грн. пені та 22 358,85 грн. штрафу; визнання недійсним п. 7.2. договору № 224/14-ПР(Р) від 30.04.2014 в частині слів «а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу», та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з ПАТ «Іскра» на користь ПАТ «НАК «Нафтогаз України» 11 104,97 грн. пені та 22 358,85 грн. штрафу в стягненні яких не відмовлено. Відмовити ПАТ «Іскра» в задоволенні зустрічного позову, а в решті рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 залишити без змін.

Представник ПАТ «Іскра» в судовому засіданні просив залишити рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 без змін, апеляційну скару без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що 30.04.2014 року між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанією Нафтогаз України (далі ПАТ «НАК «Нафтогаз України») (продавець, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - у справі) та Публічним акціонерним товариством Іскра (далі ПАТ «Іскра») (покупець, відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - у справі) було укладено договір на купівлі-продажу природного газу № 224/14-ПР (Р) (далі договір) (а.с. 15-18, Т.1), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014р. природний газ, ввезеного на митну територію України позивачем за первісним позовом за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або /та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію ст. 10 Закону України Про засади функціонування ринку природного газу, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ (далі газ), на умов даного договору.

У відповідності до ст. 11 ЦК України та ст. 174 ГК України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків (господарських зобов'язань).

Згідно з приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношенням, у якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов'язку.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, між сторонами виникли зобовязання на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно п. 2.1. договору продавець передає покупцеві у квітні-травні 2014 газ в обсязі 2 817,318 тис. куб.м, спожитий покупцем у період січень-березень 2014.

Отже, сторони в договорі визначили акт приймання-передачі виконаних робіт суттєвим елементом встановлених між ними правовідносин, а тому договір як джерело матеріального права при вирішенні спору підлягав застосуванню у повному обсязі згідно зі статтями 6, 11 ЦК України. (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2014 у справі № № 3-7гс14)

В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі договору купівлі-продажу (поставки) в силу пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України.

Статтею 530 ЦК України встановлено - якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання(неналежне виконання).

На виконання своїх зобовязань за договором, продавець передав у протягом січня березня 2014, а покупець прийняв газ на загальну суму 11 705 144,89 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 30.04.2014 (а.с.19, Т.1), від 30.04.2014 (а.с.20, Т.1), від 30.04.2014 (а.с.21, Т.1), що підписані сторонами та скріплені печатками без жодних застережень.

Відповідно до п.6.1. договору оплата за газ, що передається згідно п. 2.1. цього договору, здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок продавця протягом 15 (пятнадцяти) банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі природного газу.

Отже, апеляційним господарським судом встановлено, що продавцем ПАТ «НАК «Нафтогаз України» поставлено покупцеві ПАТ «Іскра» 2 817,318 тис. куб. м. на загальну суму 11 705 144,89 грн., а покупець ПАТ «Іскра» згідно п. 6.1. договору зобовязувався протягом 15 банківських днів з дати підписання акту приймання-передачі природного газу (дата підписання актів 30.04.2014) здійснити оплату, а також те, що положенням ст. 73 Кодексу законів про працю на підприємствах, установах, організаціях робота не проводиться 1, 2 і 9 травня останнім днем виконання ПАТ «Іскра» обовязку по оплаті є 26.05.2014.

Таким чином, предметом первісного позову є вимоги про стягнення пені на суму 34 489,84 грн., штраф в сумі 22 358,85 грн., 3% річних в сумі 4 649,88 грн. та інфляційні втрати в сумі 24 606,81 грн..

Підставою первісного позову є п.п. 7.1. та 7.2. договору, ч. 2 ст. 625 ЦК України, ч. 2 ст. 193, ст. 230 ГК України, згідно яких встановлено відповідальність за порушення відповідачем (ПАТ «Іскра») строків виконання зобовязання щодо оплати за договором.

Предметом зустрічного позову, з урахуванням заяви про часткову відмову від вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним пункту 6.1 Договору, є вимога про визнання недійсними п. 7.2 договору, що суперечить чинному законодавству та повинен відповідати умовам типового договору, затвердженого Національною комісією регулювання електроенергетики України, а також те, що невиконання відповідачем за первісним позовом договірного грошового зобов'язання має саме грошовий характер, тому застосування до відповідача додатково штрафної санкції, передбаченої ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України за прострочення грошового зобов'язання є неправомірним і в цій частині Договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Згідно з статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

В п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, апеляційний господарський суд, провівши розрахунки, погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення 24 606,81 грн. інфляційних втрат, які нараховуються від суми боргу в розмірі 319 412,09 грн. помноженої на рівень інфляції за період червня 2014 жовтня 2014.

Також, суд апеляційної інстанції, провівши розрахунки, погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення 4 487,19 грн. - 3% річних, які нараховані за період з 27.05.2014 по 16.07.2014.

Відповідно до п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання свої зобовязань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно цим договором і чинним законодавством України.

Згідно з п. 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він у безспірному порядку зобовязується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

У п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязань» визначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, провівши розрахунки, погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення 33 406,96 грн. пені, яка нарахована за період з 27.05.2014 по 16.07.2014.

Також апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтоване нарахування 162,69 грн. 3% річних та 1 082,88 грн. пені за день фактичної сплати суми заборгованості, а тому й про відмову в задоволенні первісних позовних вимог в цій частині.

Що стосується заяви відповідача за первісним позовом про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій та відстрочення виконання судового рішення на 12 місяців, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Згідно з п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Проаналізувавши подані відповідачем за первісним позовом документи про фінансовий стан, а саме звіт про фінансові результати за 2014 (а.с. 111-112, Т.1) та баланс на 31.12.2014 (а.с. 112, Т.1), апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем за первісним позовом повністю погашена основна заборгованість, а також те, що представлені відповідачем за первісним позовом докази свідчать про зниження обсягів реалізації ним електролампової продукції, а як наслідок суттєве зменшення обігових коштів, труднощі щодо оплати податків, заробітної плати, енергоносіїв, сировини і матеріалів, що підтверджується показниками фінансової звітності, майновий стан сторін та їх інтереси. Таким чином, обгрунтованим є часткове задоволення заяви відповідача за первісним позовом про зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, на 30% (тридцять) відсотків (стягненню підлягає 23 384,87 грн. пені).

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно п.7.1.1 та п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. №9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

На підставі викладеного вище, зважаючи на те, що боржником основне зобовязання вже виконано, з врахуванням баланчу інтересів обох сторін та не допущення можливих негативних наслідків примусового виконання рішення суду у встановлені законодавством строки, апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення клопотання відповідача за первісним позовом про відстрочку виконання рішення, а саме відстрочення на 2 (два) місяці.

Враховуючи, що позовна вимога за первісним позовом про стягнення на підставі п.7.2. договору 7% штрафу від суми простроченого платежу за прострочення оплати понад 30 днів у розмірі 22 358,85 грн., та позовна вимога за зустрічним позовом про визнання недійсними п. 7.2 договору є взаємоповязаними, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З вищенаведених правових норм випливає, що вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно із ч.1 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Із частин 1, 2 статті 549 ЦК України випливає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України від 18.02.2014 у справі № 3-2гс14, висловлено правову позицію, згідно з якою, штраф це один із видів забезпечення виконання зобовязання (статті 546, 549 ЦК України), який має допоміжний (акцесорний) стосовно основного зобовязання характер.

Отже, обовязковою умовою стягнення штрафу є невиконання або неналежне виконання умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов'язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Згідно з ч.ч. 2-4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі, якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Застосування до відповідача за первісним позовом, як боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо за наявності у сукупності наступних умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу. З цим узгоджуються і правові позиції Верховного Суду України, викладені в постанові від 27.04.2012 р. у справі № 06/5026/1052/2011, на які посилається позивач, про те, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобовязання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України.

У п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобовязання, повязаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Отже, правовідношення, в якому покупець зобов'язаний оплатити вартість проданого йому товару в грошах, а продавець має право вимагати від покупця відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, апеляційний господарський суд, погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, а тому одночасне стягнення пені та штрафу у розмірі 7% не відповідає вищенаведеним нормам матеріального права.

Окрім того, апеляційний господарський суд зазначає, як штраф так і пеня є штрафними санкціями, а отже входять до змісту поняття господарських санкцій, а тому належать до господарсько правової відповідальності.

Виходячи із того, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового, а покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу) (постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15), якщо за прострочення виконання зобовязання на боржника договором покладено обовязок сплатити пеню, то це означає, що при цьому боржник зазнає цивільно правової відповідальності за конкретне правопорушення, оскільки зазнає невигідних правових наслідків у вигляді покладення на нього додаткових обовязків; якщо при цьому за прострочення виконання цього ж зобовязання передбачено сплату ще і штрафу, то це означає, що боржник знову піддається цивільно правовій відповідальності за те ж порушення, оскільки штраф є новим додатковим обовязком, покладеним на боржника, як невигідний правовий наслідок за правопорушення.

Таким чином, боржник у такому випадку двічі притягується до юридичної відповідальності одного виду цивільно-правової відповідальності. Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що вищенаведене є дійсним і для господарсько-правової відповідальності, а тому, має місце порушення ст. 61 Конституції України, яка встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також, апеляційний господарський суд зазначає, що одночасне застосування пені і штрафу за порушення одного і того ж зобовязання не суперечить принципу свободи договору, встановленому у ст. 627 ЦК України, так як ця стаття встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, законодавець встановлює межі свободи договору. Застосування цивільно правової відповідальності двічі за одне і те саме порушення прямо суперечить вимогам Конституції України. Крім того, це також порушує вимоги розумності та справедливості, оскільки за своїм змістом штраф і пеня є засобами забезпечення зобовязання, тобто превентивними засобами, метою існування яких є запобігти можливим порушенням зобовязання боржником, шляхом покладення на боржника невигідних для нього додаткових обовязків у випадку вчинення такого порушення. Метою засобів забезпечення зобовязання не може бути отримання прибутку у тому сенсі, як це є метою господарської комерційної діяльності субєкта господарювання.

Доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, про те, що ст. 61 Конституції України міститься у розділі «Права, свободи та обовязки людини і громадянина», а тому положення ч. 1 ст. 61 Конституції України стосуються лише фізичних осіб, на думку апеляційного господарського суду спростовуються наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Окрім того, Верховний Суд України при розгляді господарських справ застосовує ст. 61 Конституції України, що підтверджується постановою Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі №3-37 гс 13, постановою Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-31гс14, а також постановою Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14.

Отже, стягнення штрафу і пені за порушення одного і того ж зобовязання є притягненням до одного виду відповідальності (а саме, господарсько правової відповідальності) за вчинення одного і того самого правопорушення двічі, що суперечить ст. 61 Конституції України, а тому, не може застосовуватися одночасно.

Враховуючи заяву позивача за зустрічним позовом про часткову відмову від вимог зустрічної позовної заяви про визнання недійсним пункту 6.1 договору, судом першої інстанції обгрунтовано припинено провадження у справі в цій частині на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо інших вимог зустрічного позову, то судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний договір, зокрема в пункті 7.2. містить елементи Типових договорів, затверджених постановами Національної комісії регулювання електроенергетики України від 07.10.2011 р. № 1580 (чинної на момент укладення та чинності договору) та від 05.07.2012 р. № 849, деталізує їх положення, тобто відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову в цій частині.

Таким чином, апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 7% від суми простроченого платежу в розмірі 22 358,85грн., в звязку з тим, що умови договору про стягнення суми штрафу визнанні судом недійсними.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про недоведеність апеляційної скарги ПАТ «НАК «Нафтогаз», тому, рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 підлягає залишенню без змін, а апеляціційна скарга без задоволення.

Як вбачається з платіжне доручення № 3001482 (а.с. 12, Т.1) позивач (ПАТ «НАК «Нафтогаз») за первісним позовом сплатив 1 827,00 грн. судового збору за подання позовної заяви, з платіжного доручення № 8239 від 26.03.2015 (а.с. 61, Т.1) позивач за зустрічним позовом (ПАТ «Іскра») сплатив 1 218,00 грн. судового збору за подання зустрічної позовної заяви, з платіжного доручення № 3011696 від 23.12.2015 (а.с. 23,Т.2) апелянт (ПАТ «НАК «Нафтогаз») сплатив 1 894,32 грн. за подання апеляційної скарги, з платіжного доручення № 4000631 від 27.01.2015 (а.с. 30,Т.2) апелянт (ПАТ «НАК «Нафтогаз») сплатив 785,28 грн. за подання апеляційної скарги. Отже, загалом апелянтом сплачено 1 894,32 грн. + 785,28 грн. = 2 679,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4.1. та 5.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України№ 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; при задоволенні позову в повному обсязі відшкодування витрат позивача, що пов'язані зі сплатою судового збору, покладається на відповідача; в разі відмови у позові повністю ці витрати покладаються на позивача. Такі правила розподілу судового збору застосовуються у спорах як майнового, так і немайнового характеру. Якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

У разі припинення провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову, коли таку відмову прийнято господарським судом (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК), сплачені суми судового збору не повертаються.

Таким чином, апеляційний господарський суд, враховуючи ст. 49 ГПК України, залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення, прийшов до висновку покласти витрати по сплаті судового збору на апелянта.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2015 у справі №914/578/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

ОСОБА_6 Бойко

Судді Т. Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст виготовлено 01.03.2016