ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р.Справа № 922/6404/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача - 1) Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, м. Харків; 2) Головне управління Держгеокадастру у Харківській області, м. Харків
до 1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків , 2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків
про визнання нікчемним договору
за участю представників :

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № б/н від 15.08.2015 р.

1-ї 3-ї особи на стороні позивача - не з'явився;

2-ї 3-ї особи на стороні позивача - ОСОБА_5 за довіреністю № 32-20-14-1553/0/19-16 від 20.01.2016 р.

1-го відповідача - не з'явився

2-го відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (1-й відповідач) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (2-й відповідач) згідно якого з урахуванням заяви про зміну предмету позову (вх. № 2707 від 28.01.2016 р.) просить суд визнати нікчемним договір оренди №1 від 29.06.2010 р., посвідчений Державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П. про що в реєстрі зроблено запис № 640.

2-й відповідач, через канцелярію господарського суду 09.02.2016 р. за вх. № 4251/16, надав відзив на позовну заяву, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву 2-й відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі.

18.02.2016 р. судом розгляд справи було відкладено на 01.03.2016 р. о 15:00.

Представники позивача та 2-ї 3-ї особи на стороні позивача, через канцелярію господарського суду надали заяву (вх. № 7010 від 01.03.2016 р.), про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, яка судом була задоволена.

Інші учасники судового процесу про судове засідання були повідомлені належними чином, їх представники в призначене судове засідання не з'явилися.

Представник 1-го відповідача, через канцелярію господарського суду 01.03.2016 р. за вх. № 6948, надав копію рішення від 23.04.2010 р. згідно клопотання, яка судом долучена до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник 2-ї 3-ї особи на стороні позивача у судовому засіданні вказував, що вирішення позову він залишає на розсуд суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та 2-ї 3-ї особи на стороні позивача, встановив наступне.

29.06.2010 р. між ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_2 (орендар) був укладений договір оренди №1, за умовами пунктів 1.1, 1.3 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв. м., на умовах, викладених у даному договорі та невід'ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану - кафе. Ця нежитлова будівля та приватизовані земельні ділянки, площами 0,0280 га, 0,0280 га (загальною площею 0,056 га), на яких розташована ця нежитлова будівля, знаходяться на території Печенізької селищної ради, АДРЕСА_1, Печенізького району, Харківської області. Ця нежитлова будівля цегляна, дерев'яна, загальною площею 665,3 кв.м. Вищевказана нежитлова будівля належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29 квітня 2010 року та зареєстрованого в комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, серії ЯЕ: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за № 79. № 83. Орендоване приміщення перебуває на першому поверсі нежитлової будівлі, як визначено у Витягу з поверхового плану, що додається до даного договору у вигляді додатка № 1, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору оренди строк оренди приміщення за даним договором становить 5 років з моменту підписання Акту приймання-передання в оренду приміщення.

У грудні 2013 р. ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом про розірвання договору оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., зареєстрованим в реєстрі за № 640, стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 422735,96 грн. заборгованості за договором оренди № 1 від 29.06.2010 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.01.2014 р. у справі № 922/4970/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 24.03.2014 р. позов задоволено частково. Розірвано договір оренди № 1 від 29.06.2010 р., посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М.П., (реєстровий № 640). Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 328 000,00 грн. основного боргу, 22 375,51 грн. пені та судові витрати. Постановою Вищого господарського суду України від 16.07.2014 р. касаційна скарга фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області від 29 січня 2014 р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 24 березня 2014 року у справі за № 922/4970/13 залишені без змін. Отже, рішення господарського суду Харківської області від 29 січня 2014 р. у справі 922/4970/13 набрало законної сили.

Крім того, постановою Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 922/692/15 касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 були задоволені частково, постанова Харківського апеляційного господарського суду від 30.07.2015 року та рішення господарського суду Харківської області від 08.06.2015 року в частині позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 про визнання недійсним договору оренди від 29.06.2010 року № 1 та розподілу судових витрат скасовано, і справу № 922/692/15 в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням господарського суду Харківської області від 14.01.2016 р. у справі № 922/692/15 у позові відмовлено повністю. Станом на 01.03.2016 р. дане рішення не набрало законної сили.

Таким чином, встановлено обставини фактичного використання позивачем приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, ресторану-кафе. Отже, сторонами оспорюваного договору оренди було вчинено фактичні дії, спрямовані на настання відповідних правових наслідків.

Щодо доводів про нецільове використання приміщення, яке є предметом оспорюваного договору оренди, та того, що воно належить до об'єктів житлової нерухомості, а тому не могло бути використаним для ведення підприємницької діяльності, в тому числі для організації ресторану-кафе, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ст. 761 Цивільного кодексу України).

Таким чином, об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що мас індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, а також визначення конкретного майна є істотною умовою договору.

Як вбачається, з листа Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області (том 1 а.с. 72) в Департаменті наявна інформація стосовно видачі інспекцією ДАБК у Харківській області 29.12.2009 р. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 свідоцтва про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил № 20000637 на об'єкт "Дачний будинок на території Печенізької селищної ради Печенізького району Харківської області", площа 665,3 кв.м.

23.04.2010 року рішенням виконавчого комітету Печенізької селищної ради № 40 "Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі" було затверджено акт обстеження дачних будинків № 1, № 15 на території Печенізької селищної ради на предмет можливості переведення їх в нежитлові будівлі для ведення господарчої діяльності та визнано їх нежитловими будівлями віднесених до нежитлового фонду.

Відповідно до свідоцтва про права власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. на підставі рішенням виконкому "Про переведення дачних будинків в нежитлові будівлі" № 40 від 23.04.2010 р., нежитлова будівля за адресою: Харківська область, Печенізький район, Печенізька селищна рада, АДРЕСА_1, загальною площею 665,3 кв. м., належить на праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_4

Право власності ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на нежитлову будівлю за адресою: Харківська область, Печенізький район, Печенізька селищна рада, АДРЕСА_1 було зареєстрованого в комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26014267)

Згідно з договором оренди № 1 від 29.06.2010 р. в оренду була передана нежитлова будівля, яка належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29.04.2010 р. та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29.04.2010 р. за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 р. за № 79, № 83.

З огляду на викладене, оспорюваний договір оренди було укладено сторонами виключно після належного оформлення права власності відповідачами у даній справі (орендодавцем) саме на нежитлову будівлю.

Крім того, встановлено та позивачем не заперечується, що ФОП ОСОБА_2 (орендар) за оспорюваним договором фактично використовував нежитлове приміщення за цільовим призначенням - для розміщення закладу громадського харчування, ресторану-кафе.

При цьому суд не може вважати належним посилання позивача на порушення сторонами під час укладення договору вимог ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про основи містобудування» встановлено, що містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Статтею 5 зазначеного Закону визначено основні вимоги до містобудівної діяльності, але зазначена стаття не містить певних норм, обов'язкових для сторін спірного правочину. Зважаючи на зазначене, не могло бути порушено вимоги ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» під час укладання спірного договору оренди. Будь-яких норм, що встановлюють недійсність договорів, укладених із порушенням основних вимог до містобудівної діяльності, наведена стаття Закону не містить.

Також, не є належним посилання позивача на положення Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, так як зазначений нормативний акт набув чинності після реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачами та після укладання спірною договору оренди.

Відповідно до статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Аналіз наведених норм зазначеного Кодексу дає підстави вважати, що власник квартири не має права використовувати її для промислового виробництва. Він має право на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Виключно після належного оформлення права власності відповідачів саме на нежитлову будівлю, між відповідачами та позивачем у цій справі було укладено договір оренди № 1 від 29.06.2010 року, посвідчений державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області Кормільцем М. П. (реєстровий № 640).

Посилання позивача на лист ПП «Рестро» суд вважає неналежним, так як зазначений документ не відповідає вимогам Законів України «Про судову експертизу», «Про наукову і науково-технічну експертизу», не містить посилань на будь-які нормативні акти, на підставі яких викладено наведену інформацію.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно з п. 2.3. оспорюваного договору сторонами встановлена обов'язковість складання акту приймання-передачі орендованого приміщення, в якому, зокрема, зазначено, що приміщення передається орендодавцем і приймається орендарем у строк до двох календарних днів з моменту підписання даного договору, по акту приймання-передання в оренду приміщення, у якому відображується відповідна інформація про приміщення і його стан.

Судом встановлено, що відповідного акту приймання-передачі орендованого приміщення до матеріалів справи сторонами не надано. Водночас, надані документи - акт № 65 перевірки додержання (виконання) суб'єктом господарювання вимог законодавства у сфері пожежної безпеки від 15.07.2011 р., акт № 78 санітарно-епідеміологічного обстеження об'єкта від 15.07.2011 р. свідчить про отримання позивачем у користування майна за договором оренди. Також, в матеріалах справи містяться копії документів щодо кримінального провадження № 00000496 (вх. № 2720 від 28.01.2016 р.).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт приймання-передачі орендованого приміщення сторонами оспорюваного договору оренди та факт експлуатації цього приміщення під ресторан - кафе.

Посилання позивача на порушення порядку реєстрації спірного договору суд вважає неналежним, так як сам факт реєстрації договору мав місце, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26595796 від 02.07.2010 р. у якому було зазначено про те, що позивач приймає в тимчасове користування нежитлове приміщення першого поверху площею 153,6 кв.м. за договором оренди, посвідченим Печенізькою держнотконторою 29.06.2010 р., р.н. 640.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Договором, згідно з ч. 1 ст.626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як вбачається з ч. 1 ст.179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання на підставі господарських договорів є господарсько-договірними зобов'язаннями.

За договором оренди, виходячи з ч. 1 ст.283 Господарського кодексу України, одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Обов'язок передання майна за договором найму встановлюється ст. 765 Цивільного кодексу України, яка визначає, що наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Як встановлено ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.197 Господарського кодексу України господарське зобов'язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов'язання. За зобов'язаннями, змістом яких є передача прав на будівлю або земельну ділянку, іншого нерухомого майна, як вказується в п. 1 ч. 2 ст.197 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно бути виконано за місцезнаходженням будівлі чи земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності: 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин мас бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним: 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу приписів ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину нікчемним, покладається на позивача.

З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що матеріалами справи не підтверджуються позовні вимоги позивача, суд дійшов до висновку, що вони є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що судом відмовлено у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для застосування позовної давності, у зв'язку з чим з заява представника 1-го відповідача про застосування позовної давності та заява 2-го відповідача про застосування строку позовної давності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 179, 193, 197, 283 Господарського кодексу України, ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 383, 526, 530, 626, 629, 759, 760, 761, 765 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 09.03.2016 р.

Суддя Д.О. Доленчук