КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа№ 910/24170/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Рибак-Сікорський А.Б. (довіреність № 401,402 від 19.03.2015)

від відповідача: Мануілова Я.І. (довіреність № 10-889/д від 08.12.2015)

розглянувши апеляційні скарги Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) та публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.11.2015

у справі № 910/24170/15 (суддя: Босий В.П.)

за позовом Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG)

до публічного акціонерного товариства "Укрнафта"

про стягнення 19 192 620,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості з виплати дивідентів за 2011,2012 та 2013 роки, інфляційних нарахувань та 3% річних, всього в розмірі 19 192 620,37 грн. з яких: прострочені дивіденди - 16 420 144,36 грн., інфляційні нарахування - 2 594 328,81 грн., 3% річних - 178 147,20 грн.

У жовтні 2015 р. представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача прострочені дивіденди у розмірі 16 420 144,36 грн., інфляційні у розмірі 2 876 817,18 грн., 3% річних у розмірі 261 822,40 грн. та пеню у розмірі 2 384 295,06 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.11.2015 по справі № 910/24170/15 позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) задоволено частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на користь UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) суму заборгованості з виплати дивідендів у розмірі 16 420 144 грн. 36 коп., інфляційні втрати у розмірі 2 625 956 грн. 68 коп., 3% річних у розмірі 261 822 грн. 40 коп., в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що матеріалами справи належним чином доведено існування грошового зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 16 420 144,36 грн., в якості виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності відповідача у 2011-2013 роках, а строк виконання зобов'язання на момент вирішення спору настав. Крім того, оскільки, відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно, є підстави для застосування встановленої законом відповідальності. Стосовно позовних вимог про стягнення пені зазначив, що чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач - Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 у справі № 910/24170/15 скасувати в частині відмови у стягнення штрафних санкцій (пені) у розмірі 2 384 295,06 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в частині позовних вимог, щодо стягнення пені у розмірі 2 384 295,06 грн., розмір якої визначений ч. 6 ст. 231 ГК України.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся відповідач - публічне акціонерне товариство "Укрнафта", в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 по справі № 910/24170/15 в частині задоволення позову про стягнення з ПАТ "УКРНАФТА" на користь UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) заборгованості з виплати дивідендів за 2011-2013 роки у сумі 16 420 144 грн. 36 коп., інфляційних втрат у сумі 2 625 956 грн. 68 коп., 3% річних у сумі 261 822 грн. 40 коп. і прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові UniCredit Bank Austria AG (УніКредит Банк Австрія АГ) відмовити, в іншій частині рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 по справі № 910/24170/15 залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що виплата дивідендів не є грошовим зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України, а тому застосування визначеної такою нормою відповідальності за прострочення по їх виплаті є неправомірним. Зазначили також, що право на отримання прибутку-дивідентів має бути реалізовано акціонером, а зобов'язання емітента по виплаті частки прибутку - дивідендів акціонеру виникає під час реалізації акціонером наданого права, а не при прийнятті загальними зборами акціонерів ПАТ «Укрнафта» 10.10.2014 року рішення про виплату дивідендів за 2011-2013 року. Звернув увагу на те, що позивач , як акціонер ПАТ «Укрнафта», маючи право на отримання частки прибутку за 2011-2012 фінансові роки, мав його реалізувати з 20.10.2014 року по 10.04.2015 року шляхом звернення до емітента, вищий орган управління якого прийняв рішення про розподіл прибутку та виплату дивідендів, тобто до ПАТ «Укрнафта», з належно оформленою вимогою про виплату дивідендів з підтвердженням актуальності реквізитів для виплати дивідендів та належним підтвердженням права власності на цінні папери ПАТ «Укрнафта» на встановлену дату обліку.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 було прийнято до провадження апеляційні скарги Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) та Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" та призначено справу № 910/24170/15 до розгляду.

У подальшому розгляд справи відкладався.

14.01.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому останній просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

16.02.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому останній просив рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 року по справі 910/24170/15 в частині відмови у стягненні штрафних санкцій (пені) у розмірі 2 384 295,06 грн. залишити без змін, а скаргу позивача залишити без задоволення.

У судовому засіданні 01.03.2016 року представник позивача, підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати частково.

Представник відповідача, просив задовольнити його апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції скасувати частково, в задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Рішеннями Загальних зборів акціонерів Товариства, оформленим протоколом №22 від 10.10.2014 р., ("Рішення") вирішено:

- затвердити прибуток: за 2011 рік у розмірі 2 181 892 000,00 грн., за 2012 рік у розмірі 1 428 110 724,00 грн.; за 2013 рік у розмірі 189 886 355,00 грн.;

- затвердити наступний порядок розподілу прибутку: за 2011 рік - 2 181 612 957,30 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам; за 2012 рік - 1 427 836 668,30 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам; за 2013 рік - 189 799 785,00 грн. направити на виплату акціонерам;

- виплату дивідендів за 2011, 2012 та 2013 роки здійснити у строк з 20.10.2014 р. по 10.04.2015 р. (т.1 а.с.39)

Станом на 20.10.2014 р. Банк був власником 260 414 штук простих іменних акцій Товариства, що підтверджується випискою про стан рахунку у цінних паперах №1/2 від 10.06.2015 р. (т.1 а.с.43)

Листом від 01.04.2015 р. Банк звернувся до Товариства стосовно виплати дивідендів за 2011-2013 роки, за змістом якого просив нарахувати дивіденди на інвестиційний рахунок №0001, відкритий у ПАТ "Укрсоцбанк" (т.1 а.с.45).

Листом №06.5-186/6279 ПАТ "Укрсоцбанк" повідомило позивача про те, що станом на 17.08.2015 р. вказана фінансова установа не отримувала жодних платежів, які б стосувалися виплати Товариством дивідендів за 2011-2013 роки на користь Банку (т. 1 а.с.44).

Оскільки банку, як акціонеру відповідача, дивіденди за період за 2011-2013 роки у розмірі 16 240 144,36 грн. сплачені не були , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином підтверджується існування зобов'язання відповідача по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 16 420 144,36 грн., в якості виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності товариства у 2011-2013 роках, строк виконання якого на момент вирішення спору настав. Оскільки, відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 ЦК України) і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 2 384 295, 06 грн. вказав на те, що чинним законодавством України не визначений розмір штрафних санкцій за порушення грошових зобов'язань за вказаними правовідносинами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Володіння корпоративними правами не вважається підприємництвом. Законом можуть бути встановлені обмеження певним особам щодо володіння корпоративними правами та/або їх здійснення. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Згідно із п. 8, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства", корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.

Як передбачено ст. 152 ЦК України, акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок" встановлено, що акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Згідно ст. 25 Закону України "Про акціонерні товариства ", кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства. Одна проста акція товариства надає акціонеру один голос для вирішення кожного питання на загальних зборах, крім випадків проведення кумулятивного голосування. Акціонери-власники простих акцій товариства можуть мати й інші права, передбачені актами законодавства та статутом акціонерного товариства.

Частиною 4 ст. 5 Закону України "Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підтвердженням права власності на цінні папери є сертифікат, а в разі знерухомлення цінних паперів чи їх емісії в бездокументарній формі - виписка з рахунку у цінних паперах, яку зберігач зобов'язаний надавати власнику цінних паперів.

З огляду на викладені положення вбачається, що правовою підставою набуття майнових прав акціонера акціонерного товариства (в т.ч. права на одержання дивідендів) є набуття права на відповідну акцію товариства.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, станом на 20.10.2014 р. позивач був власником 260 414 штук простих іменних акцій Товариства, що підтверджується випискою про стан рахунку у цінних паперах, що в силу положень ст.ст. 2, 25 Закону України "Про акціонерні товариства", ст. 6 Закону України "Про цінні папери та фондовий ринок", ст. 167 Господарського кодексу України та ст. 152 Цивільного кодексу України свідчить про існування у нього права на отримання частини прибутку акціонерного товариства (дивідендів).

У відповідності до ст. 30 Закону України "Про акціонерні товариства" дивіденд - частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів. Товариство виплачує дивіденди виключно грошовими коштами.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 35 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2008 № 13 "Про практику розгляду судами корпоративних спорів" роз'яснено, що господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати акціонеру (учаснику) частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням.

Отже, при прийнятті рішенням підтверджено затвердження Загальними зборами акціонерів товариства прибутку за 2011-2013 роки, яким визначення його розподілу, розміру, порядку та строків виплати дивідендів акціонера, при цьому відповідач взяв на себе зобов'язання із виплати в т.ч. на користь позивача дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2011-2013 роках у розмірі 18 244 604,84 грн. (в тому числі, 10 476 455,22 грн. за 2011 рік, 6 856 700,62 грн. за 2012 рік та 911 449,00 грн. за 2013 рік) у строк з 20.10.2014 р. по 10.04.2015 р. згідно повідомлених акціонером банківських реквізитів, за якими необхідно здійснити перерахування належних йому дивідендів.

Судом першої інстанції було встановлено, що листом від 01.04.2015 р. позивач звернувся до відповідача із зверненням на виплату дивідендів за 2011-2013 роки, за змістом якого просив нарахувати дивіденди на інвестиційний рахунок №0001, відкритий у ПАТ "Укрсоцбанк".

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, зважаючи на звернення банку за виплатою дивідендів та повідомлення банківських реквізитів для її здійснення, у встановленим рішенням загальних зборів акціонерів строк до 10.04.2015 року мав здійснити перерахування дивідендів позивачу за 2011-2013 роки.

Доводи апеляційної скарги відповідача, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що отримання дивідендів є правом учасника товариства, а чинним законодавством України не передбачено обов'язку акціонера звертатись з вимогою про виплату дивідендів до акціонерного товариства у визначеній формі. Окрім того, у зверненні до товариства від 01 квітня 2015 року позивач зазначив необхідні реквізити для виплати дивідендів. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що з листами щодо уточнення даних для виплати дивідендів, чи з вимогою подати додаткові дані публічне акціонерне товариство "Укрнафта" до Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) не зверталось.

Згідно з положеннями п. 160.1 ст. 160 Податкового кодексу України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Для цілей цієї статті під доходами, отриманими нерезидентом із джерелом їх походження з України, слід розуміти, зокрема, дивіденди, які сплачуються резидентом (пп. "б" п. 160.1 ст. 160 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень п. 160.2 ст. 160 цього ж Кодексу резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), крім доходів, зазначених у пунктах 160.3 - 160.7 цієї статті, зобов'язані утримувати податок з таких доходів за ставкою у розмірі 15% їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України, що набрали чинності, з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати.

Згідно з положеннями п. 1 ст. 10 Конвенції між Урядом України і Урядом Республіки Австрія "Про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і на майно", яка набрала чинності з 20.05.1999, дивіденди, що сплачуються компанією, яка є резидентом Договірної Держави, резиденту другої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій другій Державі. Однак, такі дивіденди можуть також оподатковуватись у тій Договірній Державі, резидентом якої є компанія, що сплачує дивіденди, і відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо одержувач є фактичним власником дивідендів, то податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати:

a) 5 відсотків загальної суми дивідендів, якщо фактичним власником дивідендів є компанія (інша, ніж товариство), яка безпосередньо володіє принаймні 10 відсотками капіталу компанії, яка сплачує дивіденди;

b) 10 відсотків загальної суми дивідендів в усіх інших випадках.

Положення пунктів 1, 2 ст. 10 цієї Конвенції не можуть трактуватись як такі, що надають платнику податку право вибору, в якій саме з двох Договірних Держав (в Україні або в Австрії) здійснюватиметься оподаткування одержаного доходу у вигляді дивідендів. Цими двома пунктами встановлюється компромісне рішення двох держав, яке обумовлює оподаткування дивідендів у країні-резиденції, але залишає країні - джерелу доходу у вигляді дивідендів право оподаткування таких доходів, якщо це передбачено її податковим законодавством, але це право обмежується встановленою граничною ставкою (у даному випадку - 5 або 10 %). Тобто, відповідно до положень цих пунктів обидві країни - і країна, що є джерелом доходу (у даному випадку - Україна), і країна, резидентом якої є особа, що одержує дивіденди (у даному випадку - Австрія), мають право оподатковувати такий вид доходу.

Відповідно до п. 103.1, 103.2. та 103.4. ст. 103 Податкового кодексу України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 ст. 103 Податкового кодексу України.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України, а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Згідно п. 103.10. ст. 103 Податкового кодексу України, у разі неподання нерезидентом довідки відповідно до пункту 103.4 цієї статті, доходи нерезидента із джерелом їх походження з України підлягають оподаткуванню відповідно до законодавства України з питань оподаткування в порядку положень ст. 160 Податкового кодексу України за ставкою в розмірі 15% від суми доходу за рахунок нерезидента.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно Сертифіката резидентності відповідно до положень Угоди про уникнення подвійного оподаткування, укладеної між Австрією та Україною від 08.05.2013 року, засвідчено, що позивач є резидентом Австрії (апостиль відповідно до Гаазької конвенції від 05.10.1961 р.).

Встановивши, що дивіденди та 3% річних є доходом, який отриманий нерезидентом із джерелом походження в Україні, що підлягає оподаткуванню згідно з п. 160.2 ст. 160 Податкового кодексу України і сплата такого податку є обов'язком нерезидента (Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG), який виконується резидентом (ПАТ "Укрнафта", податковий агент) під час відповідної виплати, таким чином, з нарахованої Банку суми дивідендів підлягає утриманню податок на репатріацію за ставкою 10% від загальної суми доходів, який підлягає перерахуванню до Державного бюджету України.

Отже, матеріалами справи належним чином підтверджується існування грошового зобов'язання відповідача, по сплаті на користь позивача грошових коштів у розмірі 16 420 144,36 грн., в якості виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності Товариства у 2011-2013 роках, а строк виконання якого на момент вирішення спору настав.

Стосовно вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних, колегія суддів зазначає на наступне.

Згідно з вимогами 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що виплата дивідендів є грошовим зобов'язанням.

Аналогічна правова позиція викладене в постановах Вищого господарського Суду України від 24.02.2015 року у справі № 910/19149/14, від 25.02.2015 року у справі № 910/15639/14 від 01.10.2014 року у справі №910/14601/13.

Перевіривши розрахунок суду першої інстанції 3 відсотків річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 2 625 956, 68 грн. та 3 % річних у розмірі 261 822, 40 грн., з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

При цьому, необґрунтованими є заперечення відповідача про те, що вимоги позивача (акціонера) про стягнення з акціонерного товариства дивідендів не є грошовим зобов'язанням, оскільки при прийнятті загальними зборами акціонерного товариства рішення про виплату дивідендів, у товариства виникає обов'язок такої виплати акціонерам. Невиконання товариством обов'язку у строк тягне передбачені за прострочення виконання грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України наслідки.

Слід зазначити, що правомірності застосування визначеної ст. 625 ЦК України відповідальності за невиконання зобов'язань, що виникли з корпоративних відносин, узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 12.12.2011 р. у справі №3-131гс11, що стосувалися наявності обов'язку товариства виплатити учаснику, який вибув, вартості його частки з урахуванням інфляційних втрат та процентів річних.

Крім того, за наслідками розгляду аналогічних справ між тими ж сторонами, Вищим господарським судом України підтверджено правомірність стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних внаслідок порушення виконання грошового зобов'язання (постанови від 25.02.2015 р. у справі №910/15639/14 та від 24.02.2015 р. у справі №910/18149/14).

Вищезазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі № 14/214(10) від 12.12.2011р., у справі №16/164(2010) від 05.12.2011р., також в Постановах Вищого господарського суду України у справі № 910/15639/14 від 25.02.2015р., у справі № 910/18149/14 від 24.02.2015р., у справі № 910/14601/13 від 01.10.2014р. , у справі № 41/394 від 04.04.2012р., у справі № 42/95 від 16.11.2011р.

Стосовно доводів апеляційної скарги (позивача), що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в частині позовних вимог, щодо стягнення пені у розмірі 2 384 295,06 грн., яка передбачена ч. 6 ст. 231 ГК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 6 ст. 231 ГК передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до абзацу 3 пункту 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання», якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Відповідно до ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів зазначає, що передумовою застосування положення ч.6 ст. 231 ГК України, що регламентує формування відповідальності, є наявність в певному законодавчому акті самої можливості забезпечення акціонерним товариством дивідендного зобов'язання перед приватним інвестором пенею. Ані рішенням позачергових виборів Загальних зборів акціонерів ПАТ «Укрнафта» від 10.10.2014 року, ані спеціальним Законом України «Про акціонерні товариства», жодний інших законодавчий акт, не передбачає забезпечення виконання акціонерним товариством дивідендного зобов'язання пенею.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга (позивача) є необґрунтованою та безпідставною, оскільки ч.6 ст. 231 ГК України, на яку посилається апелянт, визначає порядок формування відповідальності за порушення грошового зобов'язання у сфері господарювання, безпідставно зазначає, що вказана норма встановлює саму можливість застосування даної відповідальності до акціонерного товариства. Судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, оскільки, такі підстави для стягнення пені відсутні.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає,що судом першої інстанції правомірно були задоволені позовні вимоги частково, та стягнуто з Товариства на користь Банку прострочені дивіденди у розмірі 16 420 144,36 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 625 956,68 грн. та 3% річних у розмірі 261 822,40 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржники не довели обґрунтованість своїх апеляційних скарг, докази на підтвердження своїх вимог суду не надали, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 23.11.2015 року у справі № 910/24170/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Унікредит Банк Австрія АГ (UNICREDIT BANK AUSTRIA AG) та публічного акціонерного товариства "Укрнафта" на рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 року у справі № 910/24170/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 року у справі № 910/24170/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/24170/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко