ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

29 лютого 2016 р. Справа № 902/1614/15

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Маслія І.В., при секретарі судового засідання Василишеній Н.О.

За участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1- представник за довіреністю;

відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3 - представники за довіреністю.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу

за позовом:Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)

до:Комунальне підприємство "Вінницяоблтеплоенерго" (21037, м. Вінниця, вул. Вишнева, 24)

про стягнення 14 978 605,69 грн. згідно договору № 489/14-БО-1

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" 14 978 605,69 грн., з яких: 6281452,88 грн. - боргу, 257359,26 грн. 3 % річних, 3238571,58 грн. - пені, 5201221,97 грн. - інфляційних.

Ухвалою від 17.12.2015р. порушено провадження у даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

19.01.2016 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просить суд припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу оскільки кошти в сумі 3871155,10 грн. сплачені до порушення провадження у справі, а кошти в сумі 2410297,78 грн. після порушення провадження у справі, у задоволені вимог про стягнення 3% річних, пені та інфляційних відмовити, з підстав викладених у відзиві.

Ухвалою від 03.02.2016 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів на підставі ч. 3 ст. 69 ГПК України.

В судовому засіданні 29.02.2016 року представник позивача підтримав позов в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідача, в судовому засіданні, проти позову заперечили, з урахуванням здійснених проплат та просили суд відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою суду від 29.02.2016р. припинено провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 2410297,78 грн. боргу на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України.

Отже, предметом розгляду по суті є вимоги про стягнення з відповідача 3871155,10 грн. - основного боргу, 257359,26 грн. 3 % річних, 3238571,58 грн. - пені, 5201221,97 грн. - інфляційних.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

25.11.2013р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, далі позивач) та Комунальним підприємством "Вінницяоблтеплоенерго" (покупець, далі відповідач) укладено договір № 489/14-БО-1 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1 Договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природній газ, а покупець зобовязується прийняти і оплатити природний газ на умовах цього договору.

Пунктом 1.2 Договору передбачено, газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

Згідно п. 2.1. Договору, продавець передає покупцю в період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 11065 тис. куб. м.

Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку п. 2.1.1 Договору.

Відповідно до п. 5.2. Ціна за 1000 куб. м природного газу становить 3459,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу. До сплати за 1000 куб. м. природного газу 3823,78 грн., крім того ПДВ - 17% - 650,04 грн., всього з ПДВ 4473,82 грн..

Як зазначено в п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Судом встановлено, що на виконання взятих на себе договірних зобовязань позивачем передано відповідачу протягом січня - грудня 2014р., а відповідачем прийнято природний газ в обсязі 8567,93 тис. куб м. на загальну суму 43481330,67 грн., що підтверджується актами прийманняпередачі природного газу, наявними в матеріалах справи.

Як слідує з пояснень представника позивача, відповідно до умов спірного договору одержаний природний газ був оплачений відповідачем у розмірі 37199877,79 грн. та станом на 14.09.2015 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 6281452,88 грн.

Вказані обставини відповідачем заперечені, оскільки з 17.09.2015 року до порушення провадження у справі відповідачем сплачено на рахунок позивача 3871155,10 грн. шляхом розподілу з розподільчого рахунку відповідача у чіткій відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу, крім того в матеріалах справи, наявний акт звірки розрахунків підписаний сторонами 22.12.2015 р. (а.с. 78) згідно якого вбачається, що заборгованість за договором № 489/14-БО-1 складає 2410297,78 грн., яка оплачена відповідачем 28.12.2015 року що підтверджується платіжним дорученням № 18 від 23.12.2015 року (а.с. 80). З огляду на це відповідач зазначає що на день слухання справи заборгованість перед позивачем відсутня.

Крім того судом встановлено, що 22.12.2015 р., між Позивачем, Відповідачем, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Департаментом фінансів Вінницької обласної державної адміністрації, Департаментом житлово комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації укладено договір № 592/375-в про організацію взаєморозрахунків.

Предметом даного договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцією з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною п. 16 ст.ст. 14 та 32 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і Порядку та умов надання у 2015 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015р. №375 (п.1 Договору).

Відповідно до умов вищезазначеного договору сторони погодили погасити заборгованість відповідача перед позивачем за договором № 489/14-БО-1 від 25.11.2013 р. на суму 2410297,78 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету.

Таким чином, сторони по справі відповідно до вимог ст. 604 ЦК України замінили первісне зобов'язання про оплату природного газу на умовах договору поставки природного газу новими зобов'язаннями про оплату відповідачем на користь позивача обсягів газу вартістю 2410297,78 грн. за рахунок коштів субвенції з державного бюджету, припинивши первісне зобов'язання в цій частині.

Укладення договорів про проведення взаєморозрахунків за рахунок субвенцій з державного бюджету в силу вимог чинного законодавства є диспозитивним правом його учасників. Тому посилання позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на заміну первісного зобов'язання новим є безпідставними. Про припинення первісного зобов'язання свідчить також факт погодження сторонами у п.п. 2 п. 11 договору про взаєморозрахунки обов'язку не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Строк виконання нового зобов'язання пов'язаний з моментом перерахування територіальним органом Казначейства грошових коштів з державного бюджету.

Згідно наявного у справі платіжного доручення від 23.12.2015 р. № 18 грошові кошти на підставі договору про організацію взаєморозрахунків у розмірі 2410297,78 грн. сплачені відповідачем на користь позивача після порушення провадження у справі, щодо якого вже припинено провадження ухвалою суду.

Згідно наявних у справі виписок по рахунку відповідача грошові кошти в сумі 3871155,10 грн. шляхом розподілу з розподільчого рахунку відповідача у чіткій відповідності до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу сплачені відповідачем на користь позивача, ще до порушення провадження у справі.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про теплопостачання» поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу (далі - рахунки із спеціальним режимом використання) - рахунки теплопостачальної організації, відкриті в уповноваженому банку і призначені для зарахування коштів, що вносяться споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, для виробництва якої повністю або частково використовується природний газ, що постачається гарантованим постачальником. Гантований постачальник - вживається у значенні, визначеному Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу".

Згідно ст. 19-1 ЗУ «Про теплопостачання» оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється. Кошти, що надійшли на рахунки із спеціальним режимом використання, перераховуються банками згідно з порядком розподілу коштів, затвердженим Кабінетом Міністрів України, виключно на рахунок гарантованого постачальника. Операції на поточних рахунках із спеціальним режимом використання не підлягають зупиненню.

В данному випадку гарантованим постачальником є Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України".

З огляду на це починаючи з 17.09.2015 року по 11.11.2015 р. кошти в загальній сумі 3871155,10 грн. автоматично перерахувались позивачу ще до подачі позовної заяви до суду.

За змістом п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладене та на підставі наявних у справі доказів, в задоволенні позову в частині стягнення основного боргу в сумі 3871155,10 грн. слід відмовити.

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення з відповідача 257359,26 грн. 3 % річних, 3238571,58 грн. - пені, 5201221,97 грн. - інфляційних.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем в період дії договору № 489/14-БО-1 від 25.11.2013 р. здійснювались оплати за поставлений природний газ з порушенням строків визначених у договорі.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем за прострочення оплати поставленого газу з січня 2014 р. по грудень 2014 р. останній нарахував до стягнення з відповідача 3% річних, пені та інфляційних (а.с.10-19).

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіркою розрахунку 3% річних та індексу інфляції, за період з 15.02.2014 р. по 14.09.2015 р., наданого позивачем, судом встановлено що останнім допущено помилки в визначенні періодів їх нарахування, а тому вказані вимоги задовольняються судом частково в сумі 254975,92 грн. 3% річних та 4819746,81 грн. індексу інфляції згідно розрахунку проведеного судом в системі Ліга Закон.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2. Договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. цього Договору Продавець має право не здійснювати поставку газу Покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання Покупцем пункту 6.1. умов цього Договору він зобов'язується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Судом розглянуто вимогу позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 3 238 571,58 грн. Перевіркою розрахунку пені в програмі «Ліга Закон», судом виявлено помилки в розрахунку позивача, а саме що стосується періодів їх нарахування, в зв'язку з чим вказані вимоги підлягають задоволенню судом частково в розмірі 3219796,38 грн.

Водночас, суд враховуючи ступінь виконання відповідачем свого зобовязання перед позивачем та причини його не виконання зазначені у відзиві на позовну заяву прийшов до висновку про зменшення розміру заявленої до стягнення пені, з огляду на таке.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п.3 ст.83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру неустойки (пені), суд взяв до уваги наступні обставини:

- розрахунки за природний газ здійснюються за особливим алгоритмом розрахунків і регулюються державою;

- державою взято на себе обов'язок щодо відшкодування заборгованості за використаний природний газ підприємствами паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, зокрема ПАТ НАК "Нафтогаз України";

- затверджені тарифи НКРЕ України, як у 2014 році та і інших періодах не покривають всіх витрат, що у свою чергу призводить до виникнення різниці у тарифах на теплову енергію, яка не відшкодовується державою своєчасно і відповідно унеможливлює розрахунок: спожитий природний газ та ставить підприємство у тяжкий матеріальний стан;

Поряд з цим, визначаючись щодо зменшення, суд також враховує обовязковість виконання зобовязань, баланс інтересів сторін. Крім того і те, що позивач в повному обсязі погасив основну заборгованість, хоч і не встановлені договором строки.

З огляду на викладене, суд, користуючись правом, наданим йому ст.551 ЦК України, 233 ГК України та ст.83 ГПК України, зменшує пеню на 50% (від суми встановленої судом) та стягує з відповідача 1609898,19 грн. пені.

При розгляді заявлених позивачем штрафних санкцій, які нараховані та подані до суду до укладення між сторонами договору про проведення взаєморозрахунків, суд зважає на приписи ч. 3 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими, обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України.

Згідно ст. 111-28 цього Кодексу висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, задовільняючи позов частково, суд враховував висновки Верховного суду України від 09.09.2014 р. у справах № 5011-1/1043-2012-42/528-2012 та № 5011-35/1533-2012-19/522-2012.

Крім того таку правову позицію викладено в Постанові Вищого господарського суду України від 08.09.2015 року у справі № 902/1599/14.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також суд враховує п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з "Вінницяоблтеплоенерго" (21037, м. Вінниця, вул. Вишнева, 24, код 33649363) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, код 20077,19 грн. пені; 254975,92 грн. 3 % річних, 4819746,81 грн. індексу інфляції та 120573,80 грн. витрат зі сплати судового збору.

3. В позові у частині стягнення 3871155,10 грн. основного боргу; 1628673,39 грн. пені; 381475,16 грн. - індексу інфляції та 2383,34 грн. 3% річних відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити позивачу рекомендованим листом.

Повний текст рішення суду оформлено і підписано відповідно до вимог ст.84 ГПК України 03 березня 2016 р.

Суддя Маслій І.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6)