ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Справа № 910/21885/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Грейц К.В., Поляк О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА"
на постановувід 08.12.2015 Київського апеляційного господарського суду
у справі№ 910/21885/15
господарського суду міста Києва
за позовомПриватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"
доПриватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА"
простягнення 8 645,66 грн
в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача:не з'явились Мандрикін Я.В. (довіреність № 15/526 від 02.12.2015)

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Сташків Р.Б.) від 16.09.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Шапран В.В., судді - Буравльов С.І., Андрієнко В.В.) від 08.12.2015, у справі № 910/21885/15 позов задоволено повністю; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" на користь Приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 8 645,66 грн відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), а також 1 827,00 грн судового збору.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.512, 514, 516, 610, 611, 993 ЦК України, ст.27 Закону України "Про старухвання", ст.ст.43, 47 ГПК України.

Відзиву на касаційну скаргу позивач не надіслав.

Позивач не скористався наданим процесуальним правом на участь в засіданні суду касаційної інстанції.

Заслухавши пояснення по касаційній скарзі представника відповідача, який підтримав викладені в ній доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Позивач ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "СК "ПРОВІДНА" про стягнення суми завданої внаслідок ДТП матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 8 645,66 грн, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Судами встановлено таке.

27.05.2011 між позивачем та ОСОБА_6 був укладений комплексний договір №06/02-16-200011471 добровільного страхування транспортного засобу, за яким був застрахований автомобіль НОМЕР_1.

12.06.2011 в с. Нововознесенськ Маловисківського району Кіровоградської області сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1. під керуванням ОСОБА_6 та "ВАЗ 2101" д.н.р. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_1.

Згідно із постановою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.07.2011 ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні ДТП 12.06.2011, у зв'язку з порушенням останнім п.10.5 Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

Позивачем, враховуючи умови договору добровільного страхування, Звіт оцінювача від 16.06.2011 №148-11 (вартість відновлювального ремонту Застрахованого автомобіля, дорівнює розміру завданого збитку - 12060,69 грн), складено страховий акт та 21.07.2011 виплачено потерпілому (страхувальнику) відшкодування в розмірі 9 162,49 грн.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7, як особи, яка експлуатує автомобіль "ВАЗ21013", д.р.н. З8849ЧК, на законних підставах, була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) №ВЕ/2203770 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000 грн, франшиза - 500 грн).

26.08.2011 ПАТ "СК "ПРОВІДНА" здійснив виплату коштів ОСОБА_6 як постраждалій у ДТП особі, що мало місце 12.06.2011, в розмірі 8 645,66 грн, що підтверджено копією залученого до справи платіжного доручення.

Позивач, в порядку цивільного судочинства, звернувся із відповідним позовом до ОСОБА_6 про стягнення коштів, отриманих ним від ПАТ СК "ПРОВІДНА".

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24.12.2013 позовні вимоги були задоволені та стягнуто з відповідача на користь позивача регресну вимогу в розмірі 8645,66 грн.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 06.03.2014, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.05.2014, вищезазначене рішення скасовано та постановлене нове, яким у задоволені позовних вимог було відмовлено повністю з обґрунтуванням того, що ОСОБА_6 отримав страхове відшкодування відповідно до умов договору, що в свою чергу виключає підстави для стягнення вказаних коштів з нього на користь ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Позивач 20.05.2013 направив відповідачу регресну вимогу про сплату коштів в розмірі 9 162,49 грн, яка залишена без задоволення, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили із того, що відповідач є особою на яку полісом покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації автомобіля "ВАЗ21013", д.р.н. З8849ЧК; виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування позивач набув права зворотної вимоги до відповідача, як до страховика винної особи у сумі виплаченого страхового відшкодування, але у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи; нормами чинного законодавства України, договором добровільного страхування чи будь-якими іншими нормативно-правовими актами не зобов'язано позивача повідомляти відповідача про здійснену ним страхову виплату; неповідомлення потерпілою особою відповідача про отримання нею страхового відшкодування вже від позивача, та в зв'язку з цим повторним отриманням відшкодування від відповідача, є питаннями правовідносин саме між відповідачем та потерпілою особою щодо наявності в останньої підстав отримувати повторну виплату, та на право зворотної вимоги позивача (який належним чином, першим, та у встановлений договором строк здійснив страхову виплату потерпілій особі) до відповідача не впливає.

Твердження апелянта проте, що в даному конкретному випадку відбулася заміна кредитора з потерпілої особи на позивача, та він, сплативши кошти на користь первісного кредитора не зобов`язаний сплачувати їх новому кредиторові, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки враховуючи те, що потерпілий в ДТП ОСОБА_6 21.07.2011 отримав відшкодування збитків від позивача, то станом на 26.08.2011 (дата виплати коштів потерпілому відповідачем), ОСОБА_6 вже не був кредитором по відношенню до відповідача.

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу № ВЕ/2203770 та положення статей 12, 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 9, 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв'язку з настанням ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду виходячи з фактичної вартості відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, але не більше суми, право на вимогу якої перейшло до позивача в зв'язку з виплатою страхового відшкодування (9162,49 грн), у межах ліміту відповідальності відповідача, як страховика, за спірним страховим випадком (50000 грн.), і при цьому за мінусом франшизи (500 грн), та отже в сумі 8662,49 грн.

Крім того, відповідачем в суді першої інстанції подавалася заява про застосування до вимог позивача позовної давності.

Апеляційна інстанція погодилась із висновком Господарського суду міста Києва стосовно відсутності підстав для застосування позовної давності до вимог ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", з урахуванням того, що спір між позивачем, його страхувальником, ОСОБА_6, та за участю ПАТ "Провідна", щодо стягнення спірного в межах даної справи страхового відшкодування було остаточно вирішено лише 21.05.2014 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Тобто до 21.05.2014 позивач не знав чи будуть його права захищені в тому судовому процесі, чи є необхідність звернення з даним позовом, оскільки мали місце два протилежні рішення першої інстанції та апеляції, тому позивач обґрунтовано очікував рішення суду касаційної інстанції, та лише після того почав готувати та подав позов до відповідача. Отже, за висновком апеляційного суду, відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, судом обґрунтовано та правомірно було визнано поважними причини пропуску позовної давності, та, відповідно, законно та вмотивовано задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Проте погодитись із такими висновками не можна з огляду на таке.

За змістом положень ч.1 ст.355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень ст.ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування".

Згідно зі ст.ст.512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч.1 ст.262 ЦК України).

Підсумовуючи викладене, можна зробити наступні висновки:

1. Страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди.

2. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст.1191 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (ч.6 ст.261 ЦК України).

Зважуючи на викладене, саме положеннями ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПАТ "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ПРАТ "СК "Провідна", яке застрахувало цивільно-правову відповідальність ОСОБА_7, як особи, яка експлуатує автомобіль "ВАЗ21013", д.р.н. З8849ЧК, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

ПАТ "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПРАТ "СК "Провідна", оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку - у даній справі з 13.06.2011, тоді як із позовом новий кредитор звернувся лише 21.08.2015.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилалися суди.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-112цс13 (у зв'язку з наведеним Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважала за необхідне відійти від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 3-9гс15).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (ч.22.1 ст.22 Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (ч.35.1. ст.35 Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування унормовані у статті ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (ч. 37.1.4. цього Закону).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Отже, враховуючи, що з 22.07.2011 до позивача перейшли права кредитора у деліктному зобов'язанні щодо отримання від відповідальної за заподіяння шкоди особи страхового відшкодування він мав звернутися у встановленому порядку до відповідача із відповідною заявою у порядку вищенаведеного Закону.

В іншому випадку у відповідача відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування потерпілій особі, яка звернулась із відповідною заявою у встановленому законом порядку.

Згідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Чинним законодавством не передбачено можливості зобов'язати боржника до повторного виконання належно виконаного обов'язку.

Розглянувши спір, суди зазначені вимоги законів не врахували та усупереч вимогам стст.43, 43 ГПК України, не встановили обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, зокрема не встановили чи був відповідач письмово (а саме, способом своєчасного звернення до відповідача із письмовою заявою про здійсненням відшкодування на його користь, яку він мав подати як новий кредитор у зобов'язанні) повідомлений про заміну кредитора у спірному зобов'язанні; не дослідили зміст рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 06.03.2014 (саме з цієї дати набрало чинності рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24.12.2013 у справі №392/2813/13-ц2/392/943/13) за яким позивач звернувся до суду з позовом у неправильно обраний спосіб лише у листопаді 2013 року, а з даним позовом через півтора року після набрання сили рішенням у справі №392/2813/13-ц2/392/943/13, що не підтверджує поважності причин пропуску позивачем позовної давності у даній справі, перебіг якої не переривається у цьому випадку (ст.264 ЦК України).

Касаційна інстанція також звертає увагу судів, що правові висновки судів у іншій справі не є преюдиціальними обставинами про які йдеться у статті 35 ГПК України.

З урахуванням викладеного ухвалені у справі судові акти підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.1115, 1117, 1118, п.3 ч.1 ст.1119, ч.1 ст.11110, ст.11111 ГПК України, Вищий господарський суд України ,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПРОВІДНА" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі №910/21885/15 - скасувати.

Справу № 910/21885/15 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Головуючий-суддя С.Бакуліна

Судді К.Грейц

О.Поляк