ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016р. Справа№ 914/188/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Львів

до відповідача: Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м.Львів

про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних

ціна позову: 12528,39грн.

Представники:

позивача: Рісний М.Б. - адвокат (договір доручення на представництво інтересів від 20.01.2014р.);

відповідача: не з'явився

Суть спору:

Суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом до Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних; ціна позову 12528,39грн., в тому числі 11537,92грн. інфляційних втрат та 990,47грн. 3% річних.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 22.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду в судовому засіданні на 09.02.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалі Господарського суду Львівської області від 09.02.2016р. В судовому засіданні 01.03.2016р. оголошувалась перерва в межах дня слухання до 17год. 20хв. 01.03.2016р.

Впродовж розгляду справи представнику Позивача по явці оголошено права і обов'язки, визначені ст.ст.20,22,28,38 ГПК України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані Сторонам, в тому числі Відповідачу (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області та наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення) зазначено, що права та обов'язки сторін визначені ст.ст.20,22,28,38,59 ГПК України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, надав пояснення по суті спору з обґрунтуванням наявності підстав для стягнення з Відповідача заборгованості.

Відповідач явку особисто чи повноважного представника в судове засідання жодного разу не забезпечив, явка визнавалась обов'язковою, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання; вимог ухвал Господарського суду Львівської області, в тому числі щодо надання відзиву на позовну заяву, не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Крім того суд зазначає, що Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався, проти позову жодним чином не заперечив, доказів погашення заборгованості повністю чи частково суду не надав.

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; у разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Частиною 4 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», відомості про місце проживання фізичної особи-підприємця містяться в Єдиному державному реєстрі.

Ухвали суду по даній справі надсилались Відповідачу за вказаною у позовній заяві адресою: АДРЕСА_2.

Як встановлено судом із Спеціального витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ від 29.02.2016 року №21739060, станом на 29.02.2016 року місцезнаходженням Відповідача - Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 є адреса: АДРЕСА_2. ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

З даного приводу суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців»); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 №1556/5 (з подальшими змінами).

Конверти з ухвалами Господарського суду Львівської області по даній справі скеровані Відповідачу, підтвердженням чого є витяги з реєстрів вихідної кореспонденції суду.

Крім того суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Також суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З врахуванням вищенаведених доводів, втому числі беручи числі копії реєстрів поштових відправлень суду та інші наявні в матеріалах справи докази щодо пересилання Відповідачеві ухвал суду по даній справі, суд зазначає про повне виконання судом вимог ч.1 ст.64 та ст.87 ГПК України, а відтак, - приходить до висновку, що Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань по даній справі.

При цьому суд зазначає, що Відповідач повторно не забезпечив явку представника в судове засідання та не повідомив суд про причини неявки.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобов'язувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника Позивача, суд встановив наступне.

15.09.2011р. Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - Позивач, Орендодавець) та Суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (надалі - Відповідач, Орендар) укладено Договір оренди №7 (надалі - Договір), згідно п. 1.1. якого Орендодавець зобов'язується передати в оренду Орендарю, а Орендар, в свою чергу, зобов'язується прийняти в тимчасове платне користування приміщення загальною площею 100 (сто) кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 (за Договором - Приміщення).

Відповідно до пункту 2.1 Договору, передача Приміщення в оренду здійснюється в присутності представників Сторін і оформляється Актом прийому - передачі приміщення, що підписується сторонами.

Відповідно до пункту 3.1 Договору, строк оренди становить з 15.09.2011р. по 15.10.2012р. Таким чином, строк оренди за Договором становить 13 місяців.

15.09.2011 року за Актом прийомки - передачі майна Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування за Договором приміщення загальною площею 100,00 кв. м. Вказаний Акт підписано повноважними представниками Сторін за договором (належним чином завірена копія в матеріалах справи).

01 травня 2012 року між Сторонами укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору оренди від 15.09.2011року №7, згідно якого Позивач додатково надавав в оренду Відповідачу приміщення площею 25 кв. м. (разом - 125 кв. м.), а орендна плата встановлювалась у гривнях у сумі, яка еквівалентна 540,00 доларам США за офіційним курсом НБУ станом на день проведення оплати. Інші положення договору було залишено сторонами без змін. Вказаний додаток до договору укладено у письмовій формі, підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

01.05.2012 року за Актом приймання-передачі майна Орендодавець передав, а Орендар прийняв у тимчасове платне користування за договором приміщення загальною площею 25,00 кв. м. Вказаний Акт підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб - Сторін Договору.

Пунктом 4.1. Договору встановлено, що загальна сума місячної орендної плати за Договором становить грошову суму у гривнях, яка еквівалентна 500 доларам США згідно офіційного курсу НБУ станом на день проведення оплати (у редакції від 01.05.2012 року - у сумі, що еквівалентна 540 доларам США). Платежі сплачуються в безготівковому порядку не пізніше 20 числа місяця, що передує місяцю, за який вноситься орендна плата.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.09.2014р. у справі №914/2355/14 за позовом Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 про стягнення 25639грн. 84коп. суми основної заборгованості за договором, 284378грн. 40коп. неустойки позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати недійсним в порядку пункту 1 частини першої статті 83 ГПК України пункту 3.2. Договору оренди від 15.09.2011р. №7 «P.S, Термін дії договору 10 (десять) років з подальшим продовженням оренди. З доповненням згідні: СПД ОСОБА_1 (підпис); СПД ОСОБА_2 (підпис)»; стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 на користь стягувача: Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 25639грн. 84коп. суми основної заборгованості за договором, 100136грн. 36коп. неустойки та 2515грн. 52коп. судового збору. в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказане Рішення не оскаржувалось, 26.09.2014 року набрало законної сили в порядку, встановленому статтею 87 ГПК України, та,у відповідності до приписів ч.5 ст.124 Конституції України, є обов'язковим до виконання на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду, за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

26.09.2014 року Господарським судом Львівської області видано Наказ про примусове виконання пункту 3 резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області 09.09.2014 року у справі 3914/2355/14.

Станом на час розгляду справи по суті доказів виконання Наказу Господарського суду Львівської області від 26.09.2014 року у справі №914/2355/14 та погашення суми заборгованості, присудженої до стягнення з відповідача на користь Позивача згідно рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2014 року у справі №914/2355/14 Сторонами суду не заявлено та не подано, в матеріалах справи такі докази відсутні.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 990,47грн трьох відсотків річних за період з 01.10.2014р. по 14.01.2016р. та 11537,92грн. інфляційних втрат за період з жовтня 2014р. по грудень 2015р. за прострочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2014р. у справі №914/2355/14.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами ст.1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства зокрема є свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність.

У відповідності до ч.1 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 ЦК України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 193 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно пункту 9 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.11.2012 №5011-32/5219-2012).

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 20.12.2010р. у справі №10/25, від 04.07.2011р. у справі №13/210/10, від 12.09.2011р. у справі №6/433-42/183, від 14.11.2011р. у справі №12/207, від 23.01.2012р. у справі №37/64.

Крім того суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), що За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України); саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум; отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання; однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Суд також зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.8.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (із змінами та доповненнями), що якщо за умовами договору сума платежу, що визначена в іноземній валюті, на день виникнення у відповідача грошового зобов'язання перераховується у гривню і в подальшому на день фактичної сплати коштів згідно з таким перерахунком не змінюється, тобто залишається гривневим, то з моменту перерахунку боржник відповідно до частини другої статті 625 ЦК України зобов'язаний на вимогу кредитора сплатити борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання даного зобов'язання.

Перевіривши розрахунок трьох відсотків річних за період з 01.10.2014 року по 14.01.2016 року та інфляційних нарахувань за період жовтень 2014р. - грудень 2015р. за прострочення виконання рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2014 року у справі №914/2355/14 суд зазначає, що такий Позивачем проведено невірно; розмір 3% річних та інфляційних нарахувань за зазначені Позивачем періоди є більшим, аніж заявлено до стягнення. Проте, за відсутності клопотання, передбаченого п.2 ч.1 ст.83 ГПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи встановлено, Відповідачем жодним чином не спростовано та не заперечено наявність невиконаних зобов'язань перед Позивачем, порушених внаслідок невиконання рішення Господарського суду Львівської області від 09.09.2014 року у справі №914/2355/14; беручи до уваги відсутність в матеріалах справи станом на час вирішення спору будь-яких доводів чи доказів щодо здійснення повної або часткової сплати боргу на виконання рішення суду, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з Відповідача на користь Позивача 990,47грн трьох відсотків річних та 11537,92грн. інфляційних втрат у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

01.03.2016 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04.03.2016р.

Щодо судових витрат суд зазначає.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Сплата судового збору здійснюється в порядку і розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір» (надалі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Позивачем у пункті 2 прохальної частини позовної заяви викладено клопотання про відстрочення сплати судового збору до винесення рішення у справі у зв'язку із скрутним матеріальним становищем Позивача.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 22.01.2016 року про порушення провадження у даній справі вказане клопотання задоволено частково, ухвалено відстрочити сплату судового збору за подання позовної заяви до суду до 09.02.2016 року.

Окрім того, 09.02.2016 року Позивачем подано клопотання (вх. №675/16) про відстрочку сплати судового збору до винесення рішення у справі.

Ухвалою Господарського суду від 09.02.2016 року про відкладення розгляду справи №914/188/16 вказане клопотання задоволено частково, ухвалено відстрочити сплату судового збору до 01.03.2016 року.

Станом на час розгляду справи по суті доказів сплати судового збору Позивачем суду не заявлено та не подано.

Як зазначено у п.3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (із змінами та доповненнями) єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

При цьому суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (із змінами та доповненнями), що якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або залишити позов чи скаргу без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Приписами статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 1378,00грн. за місяць.

Відповідно до п.2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України» статтею 55 ГПК передбачено визначення ціни позову у позовах про стягнення грошей і про витребування майна. Відповідні позовні заяви мають майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за приписом підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону.

Відповідно до підпункту 1 та підпункту 2 пункту 2 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на момент звернення позивачем до суду за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат та позовної заяви немайнового характеру 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Відтак, сума судового збору, належного до сплати за подання даної позовної заяви до суду становить 1378,00грн.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід покласти на Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача в доход Державного бюджету України 1378,00грн судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ч.5 ст.124, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст.4, 4-3, 4-5, 4-7, 22, 33, 34, 38, 44, 49, 59, 69, 75, 78, 82-85, 87, 115-116 ГПК України, ст.ст.173, 174, 179, 193 ГК України, ст.ст.3, 6, 11, 15, 16, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79040, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 990,47грн. трьох відсотків річних та 11537,92грн. інфляційних втрат.

3. Стягнути з Суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) в доход Державного бюджету України 1378,00грн. судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.