ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Справа № 910/16011/15

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Едвансіс Груп"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 24.12.2015 (головуючий суддя Отрюх Б.В., судді Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.)
у справі№ 910/16011/15 Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Кредо-2"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Едвансіс Груп"
простягнення 76.483,10 грн.,
за участю представників
позивачаКаланчук Л.М.,
відповідачівГолуб Т.Г.,
В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2015 у справі № 910/16011/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015, позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю „Едвансіс Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „Кредо-2" 35.513,09 грн. заборгованості. В частині стягнення з відповідача 40.970,01 грн. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 201 ПК України, ст. 43 ГПК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами не було надано належної оцінки долученим до матеріалів справи податковим накладним.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, заслухавши представників учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ТОВ "Едвансіс Груп" було виставлено ТОВ "Кредо-2" рахунки-фактури № СФ 000101 від 03.07.2012 на суму 29.795,21 грн. та №СФ000102 від 05.07.2012 на суму 5.717,88 грн., на загальну суму 35.515,09 грн.

10.07.2015 ТОВ "Кредо-2" здійснило оплату в сумі 35.513,09 грн. з призначенням платежу: сплата за будівельні матеріали згідно з рахунками-фактурами № СФ 000101 від 03.07.2012 та № СФ000102 від 05.07.2012.

Станом на час розгляду справи місцевим судом будівельні матеріали відповідачем не поставлені а оплачена сума у розмірі 35.513,09 грн. не повернута.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналогічні норми містить і ст. 207 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Судами встановлено, що виставлення відповідачем рахунків-фактур № СФ 000101 від 03.07.2012 та № СФ000102 від 05.07.2012, в яких визначено предмет та ціну договору, свідчить про прийняття позивачем пропозиції відповідача щодо укладення договору поставки у спрощений спосіб і цей договір є підставою для виникнення у його сторін майново-господарських зобов'язань.

Статтею 509 ЦК України та статтею 173 ГК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судами, позивач звертався до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти.

Частиною 2 ст. 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

З огляду на те, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів поставки позивачу товару у строк, встановлений ст. 530 ЦК України, колегія суддів погоджується з висновком судів про задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми перерахованої позивачем оплати в розмірі 35.515,09 грн.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання скаржника на податкові накладні, які є підставою виключно для формування податкових зобов'язань сторін. Разом з тим такі документи не підтверджують факту поставки відповідачем товару на відміну від первинних господарських документів (видаткових накладних, передавальних актів тощо), які відповідач до матеріалів справи не надав. Податкові накладні, у свою чергу, надаються на підтвердження перерахування коштів для нарахування ПДВ та включення відповідних сум як до податкових зобов'язань продавця, так і до податкового кредиту покупця за правилами, визначеними Податковим кодексом України. Тому виписані податкові накладні на ім'я позивача не підтверджують факту проведення господарської операції щодо передачі товару, а свідчать про першу подію, яка відбулась (перерахування коштів за товар), і не можуть бути визнані належними доказами факту саме передачі товару.

Також позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних в розмірі 3.094,02 грн. та 25.415,29 грн. інфляційних, посилаючись статтю 625 ЦК України.

Відповідно до пп. 5.2 п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних та інфляційних втрат є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того позивачем було заявлено про стягнення пені у сумі 12.460,71 грн., яка також не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. ч. 4, 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Статтею 231 ГК України передбачено, що обов'язковою умовою нарахування штрафних санкції є досягнення сторонами згоди щодо їх застосування, а також визначення їх розміру.

Враховуючи відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо застосування штрафних санкцій, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про їх стягнення.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Едвансіс Груп" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.12.2015 у справі № 910/16011/15 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова