ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р.Справа № 922/92/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавренюк Т.А.

при секретарі судового засідання Вознюк С.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Арданово
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с. Вербівка
про стягнення 38 133,82грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3, договір № 12 від 11.02.2016р.;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача 36 643,00грн. основного боргу, 1 099,29грн. інфляційних збитків, 391,53грн. 3% річних за неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором про організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом № 7/7-28 від 20.08.2015р., а також покласти на відповідача понесені витрати зі сплати судового збору.

В судовому засіданні 23.02.2016р., в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 03.03.2016р. Після перерви судове засідання продовжено.

Позивач позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем договірних зобов'язань по здійсненню оплати за надані позивачем послуги.

Відповідач після перерви у призначене судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У відзиві на позов представник відповідача проти позову заперечує, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що у відповідача не настав строк виконання грошового зобов'язання, оскільки останнім до теперішнього часу не отримано оригінали документів, передбачених умовами договору. Після цього відповідач надав додаткові заперечення в яких зазначив, що взагалі ним повністю сплачена заборгованість за надані позивачем послуги.

Враховуючи те, що судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, відповідно до ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

20.08.2015р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) було укладено договір про організацію перевезення вантажів автомобільним транспортом № 7/7-28 (далі договір).

Предметом даного договору (п.1.1) є взаємовідносини сторін, що виникають при плануванні, взаєморозрахунках та здійсненні перевезень вантажів автомобільним транспортом по території України, а також держав далекого та ближнього зарубіжжя.

Позивач, відповідно до п.1.2 договору, на підставі заявок відповідача, зобов'язався виконати транспортне перевезення вантажу шляхом залучення транспортних засобів, належних позивачу, згідно з умовами даного договору та заявок.

В свою чергу, відповідач взяв на себе зобов'язання здійснювати оплату послуг позивача в порядку та у строки, передбачені договором за наявності товарно-супровідних документів, що підтверджують виконання послуг позивачем (п.3.2.2, п.3.2.4 договору).

Вартість послуг за цим договором є договірною та визначається у заявці (п.4.2 договору).

За умовами п.4.3 договору сторони погодили порядок оплати, а саме: відповідач зобов'язався здійснити оплату послуг протягом трьох банківських днів з моменту отримання останнім всіх оригіналів документів: акту виконаних робіт, податкової накладної, товарно-транспортної накладної (CMR) та інших документів, передбачених заявкою.

Як зазначає позивач, відповідач не розрахувався за отриману ним послугу з перевезення за договором, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам сторін суд встановив наступне.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором перевезення вантажу.

Згідно із ч.1 ст.909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач звернувся до позивача із заявкою № 7/7-29 від 20.08.2015р. на перевезення вантажу у міжнародному сполученні за маршрутом Італія-Україна, адреса завантаження: Via Provinciale 12, 3 26010, Camisano - ITALY, адреса відвантаження: АДРЕСА_1. Обумовлена вартість перевезення, згідно даної заявки, склала 1 500 євро (еквівалент 36 643,00грн.); вантаж - жатка соняшникова 4 шт., дов. 13,6, вис - 2,65, ширина 2,45.

Позивач взяті на себе зобов'язання за договором виконав належним чином та здійснив перевезення вантажу транспортним засобом VOLVO із напівпричепом державний реєстраційний номер НОМЕР_1/НОМЕР_4, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) № 001444. Вантаж одержано в місці призначення 27.08.2015р.

Факт надання позивачем транспортних послуг по перевезенню вантажу підтверджується актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 27.08.2015р., оформленим належним чином та наявним у справі. Даний акт підписано відповідачем без будь-яких зауважень та заперечень.

Відповідно до вищезазначеного акту сторони підтвердили, що позивачем було надано конкретну послугу по перевезенню вантажу за договором (транспортна послуга за маршрутом: автомобілем Вольво НОМЕР_1/НОМЕР_4, за маршрутом: 26010, Camisano (ITALY) - м. Луцьк, Волинська область, Україна) на загальну суму 36 643,00грн.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору, він направив на адресу відповідача оригінали документів, які останнім були отримані 01.09.2015р., що підтверджується експрес-накладною № 9800 від 29.08.2015р. (а.с.26).

Таким чином, відповідач повинен був здійснити оплату за послуги по перевезенню вантажу до 05.09.2015р.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що ним не було отримано оригіналів необхідних документів та, відповідно, не настав строк оплати за договором, а експрес-накладна № 9800 не є належним доказом такого відправлення, оскільки направлена на інший адрес та на ім'я невідомої йому особі.

Суд не приймає заперечення відповідача та вважає експрес-накладну № 9800 належним доказом відправлення та отримання відповідачем оригіналів документів за договором, виходячи з наступного.

В заявці № 7/7-29 від 20.08.2015р. (а.с.20), що є невід'ємною частиною договору, відповідач зазначив ім'я та прізвище контактної особи (ОСОБА_4) та саме ця особа зазначена як представник одержувача в експрес-накладній № 9800 від 29.08.2015р.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Із матеріалів справи судом вбачається факт повного виконання замовленої відповідачем послуги,

Із акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 27.08.2015р. (а.с. 23), судом вбачається, що жодної претензії відповідач стосовно виконання замовленої послуги до позивача не має.

Таким чином, відповідач повністю отримавши послугу, більш ніж півроку не здійснює за неї оплату.

При цьому, відповідач доказів звернення з вимогою до позивача щодо надіслання оригіналів документів, передбачених умовами договору, не звертався, доказів такого звернення суду не надав, такі докази в матеріалах справи також відсутні.

Після цього, відповідач взагалі зазначив, що ним повністю було оплачено послугу за договором.

Враховуючи викладене, та оцінивши всі докази та пояснення сторін в сукупності, суд дійшов висновку про настання у відповідача обов'язку сплати за договором за отриману ним послугу по перевезенню вантажу за договором (транспортна послуга за маршрутом: автомобілем Вольво НОМЕР_1/НОМЕР_4, за маршрутом: 26010, Camisano (ITALY) - м. Луцьк, Волинська область, Україна) за заявкою № 7/7 - 29 від 20.08.2015р. на суму 36 643,00грн.

Що стосується заперечень відповідача стосовно повної оплати ним отриманих послуг, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідач у своїх запереченнях посилається на те, що в акті здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 27.08.2015р. зазначено про виконання позивачем послуг відповідно до рахунку № 37 від 27.08.2015р. та відповідач до своїх пояснень надав копію платіжного доручення № 1033 від 01.09.2015р. про сплату транспортних послуг згідно із рахунком № 37 від 27.08.2015р. на суму 37 254,00грн.

Як зазначає позивач у своїх письмових поясненнях, під час виготовлення акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 27.08.2015р., останнім в частині зазначення номеру рахунку було допущено описку, а саме: замість рахунку № 38 помилково вказано № 37. В обґрунтування своїх доводів позивач посилається на те, що на підставі договору на організацію перевезень вантажів автомобільним транспортом № 7/7-28 від 20.08.2015р. та заявок відповідача, останнім було здійснено декілька перевезень вантажів, в тому числі і за заявкою № 7/7/31 від 20.08.2015р., на підставі якої виготовлено рахунок № 37 від 26.08.2015р. на суму 37 254,00грн., а також акт здачі-приймання робіт (наданих послуг) на вказану суму. Даний факт підтверджується копіями зазначених вище документів, наданих позивачем до матеріалів справи.

Суд звертає увагу на те, що сума в розмірі 36 643,00грн., зазначена у рахунку № 38 від 27.08.2015р. (а.с.22) співпадає з сумою, вказаною у акті № 38 від 27.08.2015р., тоді як відповідачем надано суду докази щодо здійснення оплати згідно рахунку № 37 від 26.08.2015р. та акту № 37 від 26.08.2015р. на загальну суму наданих позивачем послуг в розмірі 37 254,00грн., що не є предметом розгляду у даній справі та не співпадає із видом послуги (інша адреса маршруту, іншій автомобіль перевізника), замовленої відповідачем та виконаної позивачем за заявкою № 7/7/31 від 20.08.2015р.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що сторонами помилково в акті здачі-приймання робіт (надання послуг) № 38 від 27.08.2015р. було зазначено рахунок № 37, оскільки не співпадає ні сума, ні вид виконаної транспортної послуги, що є предметом позову у даній справі.

Таким чином, суд не приймає як належний доказ здійснення оплати за надану за заявкою № 7/7-29 від 20.08.2015р. послугу платіжне доручення № 1033 від 01.09.2015р. на суму 37 254,00грн., в призначенні платежу якого зазначено про сплату транспортних послуг згідно із рахунком № 37 від 27.08.2015р.

Відповідач доводи позивача не спростував, доказів належного виконання зобов'язання за заявкою № 7/7-29 від 20.08.2015р. в сумі 36 643,00грн. суду не надав, в матеріалах справи такі докази також відсутні.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14.10.1997р. № 363 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.02.1998р. за № 128/2568 товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів.

Так, відповідно до п.п.1, 11,1 зазначених вище Правил товарно-транспортна накладна це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Як було зазначено вище, в матеріалах справи міститься належним чином оформлена міжнародна товарно-транспортна накладна (СМR) № 001444 (а.с.21), яка підтверджує факт виконання позивачем послуг з перевезення вантажу та є підставою для здійснення відповідачем розрахунків за отримані послуги.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажу на суму 36 643,00грн. підтверджується належними доказами, наявними у справі.

Не здійснення відповідачем оплати за отримані послуги, суд розцінює як ухилення відповідача від виконання ним своїх договірних зобов'язань, що є порушенням з боку відповідача приписів ст.526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати ним заборгованості перед позивачем у сумі 36 643,00грн., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є цілком обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

За приписами ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі зазначеного позивач нарахував відповідачу за період з 04.09.2015р. по 11.01.2016р. 3% річних в розмірі 391,53грн. та збитки від інфляції в розмірі 1 099,29грн.

Дослідивши наданий позивачем розрахунок 3% річних судом встановлено, що позивач невірно визначив початок періоду їх нарахування, виходячи з наступного.

За приписами ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вже було зазначено судом, сторони у п.4.3 договору погодили здійснення оплати протягом трьох банківських днів з моменту отримання відповідачем оригіналів документів.

Судом встановлено, що відповідач оригінали документів отримав 01.09.2015р., а тому протягом 02.09.2015р. - 04.09.2015р. він повинен був здійснити оплату та саме з 05.09.2015р. почав свій перебіг строк прострочення оплати за отримані послуги, а не з 04.09.2015р., як помилково визначив позивач.

Здійснивши вірний розрахунок 3% річних за період з 05.09.2015р. по 11.01.2016р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню в розмірі 388,52грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків від інфляції в розмірі 1 099,29грн. за період вересень 2015р. по січень 2016р., суд дійшов висновку, що позивач правомірно розрахував індекс інфляції, розмір збитків від інфляції відповідає наданому розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за подання позову до суду, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. ст.49 Господарського процесуального кодексу України при задоволенні позову частково судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, згідно із ч. 2 ст.49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Виходячи із викладеного та враховуючи те, що спір доведено до суду з вини відповідача та мінімальна сума судового збору за подання позовної заяви майнового характеру складає 1 378,00грн., відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір", суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачу суму судового збору за подання позовної заяви до суду у розмірі 1 378,00грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.253, 526, 610, 611, 612, 625, 909 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст.1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, іден. номер НОМЕР_2 (АДРЕСА_2, р/р НОМЕР_5 в ПКБ ХГРУ "ПриватБанк" м. Харків, МФО 351533) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, іден. номер НОМЕР_3 (АДРЕСА_3, р/р НОМЕР_6 в ПАТ "Укрсиббанк" м. Ужгород, МФО 351005) - 36 643,00грн. основного боргу; 388,52грн. 3% річних; 1 099,29грн. збитків від інфляції; 1 378,00грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 3,01грн. відмовити.

Повне рішення складено 09.03.2016 р.

Суддя Т.А. Лавренюк