РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/28079/14

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна Компанія»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАССМА РІТЕЙЛ»

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача

1.Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Білоконь

Раїси Василівни

2.Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

За участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

3. ОСОБА_3

4. ОСОБА_4

5. ОСОБА_5

6. ОСОБА_6

7. ОСОБА_7

Про визнання договору недійсним

Головуючий суддя Спичак О.М.

Суддя Бондарчук В.В.

Суддя Пінчук В.І.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Радзієвська О.Є. - по дов.

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

від третьої особи 3: ОСОБА_9 - дов. № 605 від 17.12.2014 року;

від третьої особи 4: ОСОБА_4

від третьої особи 5: ОСОБА_5

від третьої особи 6: ОСОБА_10 - дов. № 94 від 19.01.2016 року;

від третьої особи 7: ОСОБА_7

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» про визнання недійсним договору від 15.12.2011 р. купівлі-продажу нерухомого майна - побутових приміщень літ.В площею 329,5 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2493.

Ухвалою суду від 18.12.2014 року було порушення провадження у справі № 910/28079/14, залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Білоконь Раїсу Василівну, та призначено справу до розгляду на 13.01.2015 року.

Представник позивача12.01.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, та клопотання про вихід суду за межі позовних вимог, а в судовому засіданні підтримує подані клопотання.

У судовому засіданні представник відповідача подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник третьої особи в судове засідання 13.01.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Крім того, представник позивача 12.01.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про колегіальний розгляд справи та вихід за межі позовних вимог й відновлення первісного стану позивача.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про колегіальний розгляд справи, не знаходить підстав для його задоволення, оскільки дана справа не відноситься до категорії складних та може бути вирішена судом одноособово.

Клопотання про вихід за межі позовних вимог буде розглянуто судом при прийняті рішення по справі.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи, а також у зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів, суд відклав розгляд справи на 26.01.2015 року.

20.01.2015 р. до суду надійшло клопотання відповідача про застосування строків позовної давності.

26.01.2015 року Київським державним нотаріальним архівом, на виконання вимог ухвали суду від 13.01.2015 року, надано суду договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2493, протокол Загальних зборів учасників № 24/11-01 від 24.11.2014 року та всі документи, які містяться в матеріалах нотаріальної справи щодо даного правочину.

Представник позивача 26.01.2015 року через канцелярію суду подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також клопотання про витребування доказів, а в судовому засіданні підтримав подане ним клопотання та просив суд його задовольнити.

У даному судовому засіданні представник відповідача проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечував частково.

Розглянувши клопотання представника позивача про витребування доказів, суд вважає за доцільне його задовольнити частково, витребувати з відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Оболонського району (04213, м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 57) копію протоколу Загальних зборів учасників про заснування Товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" () та копію протоколу Загальних зборів учасників про заснування учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Кемікал" (), а також викликати в судове засідання директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОВ "Вассма Рітейл" ОСОБА_11 (АДРЕСА_1) та директора (засновника) Товариства з обмеженою відповідальністю "Еталон Аеро" ОСОБА_12 (АДРЕСА_2).

В іншій частині суд вважає за доцільне відхилити клопотання про витребування доказів з наступних підстав: договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2489, протокол Загальних зборів учасників № 24/11-01 від 24.11.2011 року та всі документи, які містяться в матеріалах нотаріальної справи щодо даного правочину містяться в матеріалах даної справи. Доказів наявності пояснень ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в кримінальному провадженні № 0000020 від 2013 року не надано, крім того, у разі їх наявності вони є необхідними для вирішення даного спору по суті.

Представник третьої особи в судове засідання 26.01.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи, а також необхідністю витребування додаткових доказів, суд відклав розгляд справи на 11.02.2015 року.

У судовому засіданні 11.02.2015 року викликані особи надали усні пояснення.

Представник позивача у судовому засіданні 11.02.2015 року подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено, а також надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення, відповідно до яких проти позову заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання 11.02.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Крім того, у судовому засіданні 11.02.2015 року представниками сторін було подано спільне клопотання про продовження строку вирішення на 15 днів, яке судом розглянуто та задоволено.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи, суд відклав розгляд справи на 23.02.2015 року.

Представник позивача в судове засідання 23.02.2015 року не з'явився, проте через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляд справи у зв'язку з хворобою представника позивача, а учасник ТОВ "Українська агрохімічна компанія" перебуває у відрядженні, однак жодних доказів на підтвердження обставин, на які посилається представник позивача при обґрунтуванні даного клопотання, суду не надано.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача, не знаходить підстав для його задоволення, оскільки представником позивача не надано доказів, що підтверджують обставини, на які посилається позивач, обґрунтовуючи дане клопотання.

Представник третьої особи в судове засідання 23.02.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні 23.02.2015 року представник відповідача подав додаткові письмові пояснення до відзиву, а також клопотання про долучення доказів, яке судом розглянуто та задоволено.

Відповідно до ст. 4-6 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суд, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Зважаючи на складність спору, ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2015 року призначено колегіальний розгляд справи № 910/28079/14.

Керуючись статтею 4-6 Господарського процесуального кодексу України, суддя Спичак О.М. звернувся до в.о. Голови Господарського суду м. Києва із заявою про визначення складу суду для колегіального розгляду справи № 910/28079/14.

Розпорядженням в.о. Голови Господарського суду м. Києва № б/н від 24.02.2015 року затверджено колегію суддів в наступному складі суддів: Спичак О.М. (головуючий), Бондарчук В.В., Івченко А.М.

Ухвалою суду від 24.02.2015 року справу № 910/28079/14 прийнято до свого провадження вищезазначеною колегією суддів та призначено її до розгляду на 17.03.2015 року.

17.03.2015 року предстанвик позивача через канцелярію суду подав докази для долучення до матеріалів справи.

У судовому засіданні 17.03.2015 року предстанвик позивача підтримав подану ним через канцелярію суду заяву про відвід судді Бондарчук В.В.

В обґрунтуванні заяви про відвід судді Бондарчук В.В. представник позивача посилається на те, що у провадженні судді Бондарчук В.В. перебувала справа № 910/7114/14 за позовом Товариства зобмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл", в результаті розгляду якої прийнято судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, під час розгляду справи № 910/7114/14 представником Товариства зобмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" заявлявся відвід судді Бондарчук В.В. від розгляду справи № 910/7114/14.

Зважаючи на те, що наведені представником позивача обставини і доводи не можуть бути підставою для відводу судді при розгляді справи № 910/28079/14 у розумінні приписів ст. 20 ГПК України, а також представником позивача не наведено доказів, що суддя Бондарчук В.В. є родичем учасників судового процесу; доказів порушення порядку визначення судді для розгляду справи; доказів, які встановлюють інші обставини, що викликають сумнів у неупередженості судді Бондарчук В.В., ухвалою суду від 17.03.2015 року відмовлено у задоволенні заяви про відвід судді Бондарчук В.В.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України судом у даному засіданні було оголошено перерву до 15.04.2015 р.

Представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про витребування доказів, а в судовому засіданні 15.04.2015 р. підтримав подане ним клопотання та просив суд його задовольнити.

У даному судовому засіданні представник відповідача проти задоволення клопотання про витребування доказів заперечував.

Представник третьої особи в судове засідання 15.04.2015 року не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши клопотання представника позивача про витребування доказів, суд вважає за доцільне його задовольнити частково та витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" оригінал для огляду в залі судового засідання та належним чином засвідчену копію для долучення до матеріалів справи договору № 20/01 від 20.01.2012 р. про надання ТОВ "Українська агрохімічна компанія" ТОВ "Вассма Рітейл" безвідсоткової зворотної фінансової допомоги в розмірі 400 тис. грн.; оригінали для огляду в залі судового засідання та належним чином засвідчені копії для долучення до матеріалів справи банківських виписок ТОВ "Вассма Рітейл" за період з 17.01.2012 р. по 25.01.2012 р.(ПАТ "Златобанк") про отримання від ТОВ "Українська агрохімічна компанія" безвідсоткової зворотної фінансової допомоги та наступного повернення цієї допомоги.

Клопотання позивача в частині витребування протоколу № 24/11-01 від 24.11.2011 року про згоду учасників ТОВ "Вассма Рітейл" придбати в ТОВ "Українська агрохімічна компанія" будівлю, позначену згідно технічного паспорту, як літ. В площею 329,5 кв.м., задоволенню не підлягає з огляду на те, що зазначений протокол міститься в матеріалах справи.

Також судом відхилено клопотання позивача в частині витребування з Комунального підприємства "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" завіреної копії інвентарної справи спірного нерухомого приміщення, позначеного, як літ. М-2 площею 835 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 та зареєстроване на ТОВ "Вассма Рітейл"; про виклик в судове засідання директора ТОВ "Вассма Рітейл" (вул. Мінське шосе, буд.4, м. Київ, 04201) ОСОБА_11 для надання суду особистих пояснень по суті спору, а також пояснень щодо обставин укладання спірного договору купівлі-продажу від 15.12.2011 та укладання з позивачем договору поруки на 20 млн.грн. від 19.12.2011; про виклик в судове засідання ОСОБА_12 (АДРЕСА_3) для надання суду особистих пояснень щодо обставин укладання спірного договору купівлі-продажу від 15.12.2011 та пояснень щодо обставин укладання договору купівлі-продажу від 31.10.2011, внаслідок якого ТОВ "Еталон-Аеро" в особі директора ОСОБА_12 стало конкурсним кредитором ТОВ "Українська агрохімічна компанія" на суму 332 тис. 727 грн. 46 коп.; про виклик в судове засідання колишнього директора ТОВ "Вассма Кемікал" ОСОБА_10 (АДРЕСА_4, т.м.НОМЕР_1, НОМЕР_2) для надання суду особистих пояснень щодо обставин укладання спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.12.2011, укладання через три дні 19.12.2011 з відповідачем договору поруки на 20 млн.грн. та укладання з ТОВ "Еталон-Аеро" договору купівлі-продажу чотирьох автонавантажувачів, внаслідок якого ТОВ "Еталон- Аеро" в особі директора ОСОБА_12 стало конкурсним кредитором ТОВ "Українські агрохімічна компанія" на суму 332 тис. 727 грн. 46 коп. з огляду на те, що зазначені докази не є необхідними для вирішення даного спору по суті.

Судом було оголошено, що клопотання про забезпечення позову судом буде вирішене в наступному судовому засіданні.

У зв'язку з необхідністю витребувати додаткові докази по справі, суд відклав розгляд зазначеної справи на 22.04.2015 року.

Представником позивача 22.04.2015 року через канцелярію суду, а також у судовому засіданні було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, які судом розглянуто та задоволено.

Також, 22.04.2015 року представник позивача через канцелярію суду подав клопотання про залучення до участі у справі Публічного акціонерного товариства "Златобанк" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, а в судовому засіданні 22.04.2015 року підтримав дане клопотання.

Представник відповідача у даному удовому засіданні надав усні пояснення, відповідно до яких залишив вирішення вищезазного клопотання на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Частиною 3 даної статті встановлено, що питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Суд вважає за необхідне задовольнити клопотання представника позивача та залучити до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Златобанк" (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 17/52, Бізнес-центр "Леонардо", ), оскільки нерухоме майно, яке є предметом оспорюваного договору, перебуває в заставі банку.

Крім того, у даному судовому засіданні представниками сторін подано спільне письмове клопотання про продовження строку вирішення спору у справі № 910/28079/14 на 15 днів, яке судом розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 22.04.2015 року представник позивача підтримав подане через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі, відповідно якого просив суд зупинити провадження у справі до вирішення справи № 910/12493/14 за позовом ОСОБА_17 та ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників, оформлене протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009 року.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі заперечував.

Предметом спору у справі № 910/12493/14 є рішення загальних зборів учасників, оформлене протоколом № 02/10-01 від 02.10.2009 року, яким надано згоду на укладення та підписання договорів, що стосуються відчудження (продажу), передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, у тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія".

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - побутових приміщень літ. В площею 329,5 кв. м. (згідно технічного паспорту) від 15.12.2011 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Васма Рітейл". Як вбачається з тексту позовної заяви, однією з підстав позову є те, що директор позивача діяв з перевищенням своїх повноважень при укладенні спірного договору.

У зв'язку з тим, що справи № 910/28079/14 та № 910/12493/14 є пов'язаними і розгляд даної справи є неможливим до вирішення справи № 910/12493/14, суд зупинив провадження у справі № 910/28079/14 на підставі частини 1 статті 79 Господарського процесуального кодексу України. Також ухвалою суду від 22.04.2015 р. було продовжено строку вирішення спору у справі № 910/28079/14 на 15 днів.

14.12.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" через канцелярію Господарського суду м. Києва звернулося із заявою про поновлення провадження у справі з якої вбачається, що обставини, які були підставою для зупинення провадження по справі відпали.

Розпорядженням В.о. керівника апарату від 15.12.2015 року, у зв'язку з припиненням повноважень щодо здійснення правосуддя судді Івченка А.М., який приймав участь у колегіальному розгляді справи, відповідно до п. 5.3 Засад використання автоматизованої системи документообігу господарського суду міста Києва, затверджених рішенням зборів суддів від 14.09.2015 №17, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/28079/14.

Протоколом автоматизованої зміни складу суддів визначено склад колегії суддів головуючий суддя: Спичак О.М. та судді Бондарчук В.В. та Пінчук В.І.

Згідно з частиною 3 статті 79 ГПК України господарський суд поновлює провадження у справі після усунення обставин, що зумовили його зупинення.

У зв'язку з тим, що відпали обставини, які зумовили зупинення провадження у справі № 910/28079/14, ухвалою суду від 23.12.2015 року справу № 910/28079/14 прийнято до свого провадження, поновлено провадження у даній справі та призначено її розгляд на 25.01.2016 року.

25.01.2016 через канцелярію суду надійшли клопотання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про залучення їх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача.

У судовому засіданні 25.01.2016 представники ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали подані ними клопотання про залучення третіх осіб.

Представник відповідача 25.01.2016 року через канцелярію суду подав письмові пояснення у справі, а також письмові заперечення щодо залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача, а в судовому засіданні надав усні пояснення щодо клопотань про залучення третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Частиною 3 даної статті встановлено, що питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Враховуючи наведене вище, ухвалою від 25.01.2016 р. судом було задоволено наведені клопотання та залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.У зв'язку з залученням до участі у справі третіх осіб, розгляд справи було відкладено на 22.02.2016 р.

Під час розгляду справи третіми особами 3 - 7 було надано пояснення по суті заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна Компанія» позовних вимог.

Відповідач в процесі розгляду спору 22.02.2016 р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що договір б/н від 15.12.2011 р. купівлі-продажу побутових приміщень відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. До того ж, за твердженнями вказаного учасника судового процесу оспорюваний правочин було в повному обсязі виконано сторонами. До того ж, на думку вказаного учасника судового процесу твердження заявника про укладання спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є доказово необґрунтованими.

Судом під час розгляду справи у вказаному засіданні було прийнято заяву б/н від 26.08.2016 р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна Компанія» про доповнення підстав позову.

Позивач та треті особи 1 та 2 у судове засідання 22.02.2016 р. не з'явились, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористались. Проте, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна Компанія», Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь Раїса Василівна та Публічне акціонерне товариство «Златобанк» були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи виходячи з наступного.

За приписами ст.65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцем знаходження позивача є: 01103, м.Київ, Печерський район, вул.Кіквідзе, буд.13; третьої особи 2: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 17/52, Бізнес-центр «Леонардо». Одночасно, місцем знаходження третьої особи 1 згідно наявних в матеріалах справи документів є: 01000, м.Київ, вул..Білоруська, буд.8, кв.4.

На вказані адреси судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 25.01.2016 р. з метою повідомлення позивача та третіх осіб про час та місце розгляду справи.

Конверти із судовою кореспонденцією за 25.01.2016 р. до суду повернуто не було.

У відповідності до п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

При цьому, судом прийнято до уваги, що частина попередньої судової кореспонденції, направлена вказаним учасникам судового процесу була повернута до суду, а інша частина вручена адресатам.

За таких обставин, приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресами позивача та третіх осіб 1,2, які зазначені в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та наявні в матеріалах справи, з огляду на позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення наведених учасників судового процесу про дату, час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що інформація стосовно слухання судом справ є публічною та розміщується на офіційному сайті господарського суду м.Києва в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність у позивача та третіх осіб 1, 2 можливості дізнатись про слухання справи за його участю.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, в тому числі, з ухвалою від 25.01.2016 р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

З приводу неявки позивача та третіх осіб 1, 2 в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено і третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, судом прийнято до уваги, що ухвалою від 25.01.2016 р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду спору не заявлялось.

Клопотання б/н від 15.04.2015 р. позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на побутові приміщення літ.В площею 329,5 кв.м, розташовані за адресою: АДРЕСА_5, залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст. 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, шляхом накладення арешту на майно.

Відповідно до п. 1 Постанови № 16 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачами дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

Таким чином, враховуючи наведене вище, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» про забезпечення позову було залишено судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Одночасно, клопотання б/н від 17.06.2015 р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» про витребування доказів у відповідача на підставі ст.38 господарського процесуального кодексу України було залишено без задоволення з огляду на відсутність підстав для зобов'язання відповідача надати документи стосовно обставин, які не входять до предмету доказування по справі.

За висновками суду, незважаючи на те, що позивач та треті особи 1, 2 не з'явились в судове засідання 22.02.2016 р. справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 22.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.12.2011р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу побутових приміщень літ.В площею 329,5 кв.м, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати побутові приміщення літ.В площею 329,5 кв.м у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти нерухоме майно у власність і сплатити обумовлену грошову суму. Договір з боку продавця було підписано представником за довіреністю від 03.12.2011р. ОСОБА_12., а з боку покупця - директором ОСОБА_11

Згідно з п.4 ст.179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, зокрема, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, згідно із п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п.1.2 договору від 15.12.2011р. нерухоме майно, що відчужується за договором, розташоване за адресою: АДРЕСА_5, реєстраційний номер НОМЕР_3, опис об'єкта: будівля цегляна, літ.В-2, загальною площею 329,5 кв.м. Відчужуване майно розташоване на земельній ділянці площею 1,48 га, кадастровий номер НОМЕР_4.

Наразі, наявними в матеріалах справи документами, а саме витягом від 14.12.2011р. з реєстру прав власності на нерухоме майно, витягом №34254136 від 15.12.2011 р. з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна підтверджується наявність на момент укладання договору від 15.12.2011р. у Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» речових прав на об'єкт продажу.

За умовами п.2.1 спірного правочину продаж нерухомого майна за домовленістю сторін здійснюється за 763475 грн., податок на додану вартість в сумі 152695 грн., що разом становить 915170 грн.

Таким чином, за висновками суду, позивачем та відповідачем у договорі від 15.12.2011р. купівлі-продажу було узгоджено такі істотні умови договору купівлі-продажу як предмет та ціна.

Одночасно, з приводу відсутності у договорі від 15.12.2011р. строку дії правочину господарський суд зазначає наступне.

Частиною 3 ст.6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

У ст.627 вказаного нормативно-правового акту зазначено, що до сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_18 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною 7 ст.180 Господарського кодексу України передбачено, що строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. Оскільки змістом зобов'язання є права і обов'язки сторін, то поняття «строк договору» та «строк дії договору» є тотожними.

Як вказувалось вище, за приписами ч.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити, зокрема, строк дії договору. Отже, строк дії господарського договору є його істотною умовою.

Разом з тим слід мати на увазі, що строк дії договору, який сторони зобов'язані погодити, не обмежений будь-яким максимальним строком. Тому сторони можуть визначити, що договір діє до моменту припинення (виконання) прав та обов'язків, які з нього виникли.

При цьому, необхідно враховувати, що незазначення в договорі строку його дії, що вираховувався б днями, місяцями, роками свідчить про волю сторін на встановлення правила про те, що договір діє до припинення зобов'язання, що виникло з правочину, виконанням або з інших підстав відповідно до закону. Отже, за відсутності в господарському договорі строку дії договору у суду немає підстав вважати його неукладеним. Вказану правову позицію наведено у п.32 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України».

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Згідно зі ст.657 Цивільного кодексу України в редакції, яка була чинна на момент укладення спірного договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 3 ст.640 Цивільного кодексу України у відповідній редакції було передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу від 15.12.2011р. було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та зареєстровано в державному реєстрі правочинів 15.12.2011р. за номером 4803955.

За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору від 15.12.2011р. купівлі-продажу будинку контори недійсним, господарським судом було встановлено, що спірний договір було вчинено 15.12.2011р. з моменту його державної реєстрації.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи поданий позов, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» посилалось на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України. Зокрема, на думку позивача, договір купівлі-продажу є недійсним внаслідок його укладання у результаті зловмисної домовленості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Одночасно, у заяві б/н від 26.08.2015 р. позивачем було наголошено, що учасниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» не надавалось згоди на відчуження належного товариству нерухомого майна, що, на думку вказаного учасника судового процесу, вказує на укладання від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» спірного правочину особою з перевищенням повноважень.

Враховуючи зазначене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» про визнання недійсним договору від 15.12.2011 р. купівлі-продажу нерухомого майна - побутових приміщень літ.В площею 329,5 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2493.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст.97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст.58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

За змістом положень ч.1 ст.62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст.145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Відповідно до п.9.1 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (в редакції, що затверджена протоколом №19/12/2008р. від 19.12.2008р. загальних зборів) вищим органом товариства є збори його учасників. Виконавчим органом товариства є директор, який здійснює керівництво поточною діяльністю суб'єкта господарювання у межах своєї компетенції.

До компетенції загальних зборів належить, в тому числі, призначення та звільнення директора, надання згоди на укладання директором товариства угод та договорів, що стосуються відчуження та передачі в заставу (іпотеку) основних засобів, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія».

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія», яке оформлене протоколом №19/12/2008 від 19.12.2008р., на посаду директора позивача було призначено ОСОБА_10 з 20.12.2008р.

02.10.2009 р. рішенням загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія, оформленим протоколом № 02/10-01, надано директору ОСОБА_10 повноваження на укладання та підписання від імені товариства угод та договорів, що стосуються відчуження (продажу), передачі у заставу (іпотеку) основних засобів, в тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать позивачу, а також договорів поруки на користь третіх осіб на період з 03.10.2009 по 01.03.2012 включно, а також надано керівнику право ціну та умови таких угод і договір визначати на власний розсуд. Продаж основних засобів повинен вчинятись не нижче, ніж за їх балансовою вартістю.

Як вбачається з матеріалів справи, господарським судом міста Києва розглядалась справа №910/12493/15 за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна Компанія" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Українська агрохімічна компанія", оформленого протоколом №02/10-01 від 02.10.2009 та за позовом третьої особи ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна Компанія" про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна Компанія" від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01.

Рішенням від 03.11.2014 р. господарського суду міста Києва у справі № 910/12493/14, залишеним без змін постановою від 03.02.2015 р. Київського апеляційного господарського суду в задоволенні позовів ОСОБА_5 та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою від 02.04.2015 р. Вищого господарського суду України рішення від 03.11.2014 р. господарського суду міста Києва та постанову від 03.02.2015 р. Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/12493/14 скасовано з передачею справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням від 27.05.2015р. господарського суду міста Києва у справі № 910/12493/14 відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_5 та ОСОБА_3.

Постановою від 10.08.2015р. Київського апеляційного господарського суду у даній справі, яке залишено без змін постановою від 19.11.2015 р. Вищого господарського суду України, скасовано рішення від 27.05.2015р. господарського суду міста Києва, прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_5 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним рішення від 02.10.2009 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна Компанія", яке оформлене протоколом № 02/10-01. На відповідача покладено судові витрати.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, постанова від 10.08.2015р. Київського апеляційного господарського суду по справі № 910/12493/14 має преюдиціальне значення, а встановлені нею факти повторного доведення не потребують.

Отже, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку, що у ОСОБА_10 були відсутні повноваження на укладання та підписання від імені товариства угод та договорів, що стосуються відчуження (продажу), передачі у заставу (іпотеку) основних засобів, в тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать позивачу, а також договорів поруки на користь третіх осіб на період з 03.10.2009 по 01.03.2012 включно.

Тобто, у вказаної особи були відсутніми повноваження на укладання і спірного правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Положення ст. 239 Цивільного кодексу України визначають, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

З договору від 15.12.2011р. купівлі-продажу будинку контори вбачається, що від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» його було підписано ОСОБА_12.

Частини 3 ст. 244 Цивільного кодексу України закріплено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За приписами ст. ст. 245, 246 Цивільного кодексу України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 Цивільного кодексу України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За таких обставин, оскільки надання згоди на укладення директором Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» угод та договорів, що стосуються відчуження та передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, що належать товариству, а також на укладення договорів поруки на користь третіх осіб згідно Статуту відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська Агрохімічна компанія» та враховуючи те, що рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» від 02.10.2009, оформлене протоколом № 02/10-01, яким директору, ОСОБА_10 надано згоду на укладення та підписання договорів, визнано недійсним у судовому порядку, останній надаючи ОСОБА_12 повноважень на підписання від імені позивача оспорюваного правочину, права на вчинення якого він не мав, діяв без належних на те повноважень, що згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору від 15.12.2011р. купівлі-продажу недійсним.

Судом також прийнято до уваги, що відповідно ст.241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Згідно з п.3.4 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Тобто, навіть у разі встановлення судом факту укладання договору від імені однієї зі сторін неповноважною на те особою, у суду відсутні підстави для визнання його недійсним, якщо наявні в матеріалах справи докази свідчитимуть про наступне схвалення такого правочину.

З матеріалів справи вбачається, що договір від 15.12.2011 р. купівлі-продажу було в повному обсязі виконано сторонами, зокрема, покупцем була сплачена його вартість, а продавцем передано майно, право власності на яке було зареєстроване за відповідачем.

В той же час, не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинені особою, що і підписала спірну угоду без належних повноважень.

Належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення органами управління позивача будь-яких дій, які б свідчили про схвалення ними спірного правочину матеріали справи не містять.

Одночасно, твердження позивача про укладання спірного правочину внаслідок зловмисної домовленості господарський суд до уваги не приймає з огляду на таке.

За приписами ст.232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, ст.232 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. При цьому, представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Правочини можуть вчинятися внаслідок зловмисної домовленості тільки тоді, коли представник однієї зі сторін діяв у межах чинних повноважень. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 16.02.2016 р. Вищого господарського суду України по справі 910/28083/14.

Отже, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку що про необґрунтованість посилань позивача на зловмисну домовленість, в якості підстави для визнання договору від 15.12.2011 р. купівлі-продажу недійсним.

Крім того, за висновками суду, твердження відповідача про сплив строку позовної давності щодо вимог про визнання договору від 15.12.2011 р. недійсним є помилковими з огляду на таке.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (п.2.8 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно з положеннями ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.9 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.223 Господарського кодексу України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених ст.175 Господарського кодексу України.

При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п.2.1 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

За приписами п.2.2 зазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Аналогічна позиція міститься також в постанові від 12.06.2007р. Верховного Суду України у справі №П-9/161-16/165.

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Як було встановлено судом, оспорюваний правочин укладено 15.12.2011 р., тобто, строк позовної давності почав свій перебіг з наступного дня. Останнім днем трирічного строку позовної давності є 16.12.2014 р.

Як вбачається зі штампу реєстрації вхідної кореспонденції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» звернулось до суду з розглядуваним позовом саме 15.12.2014 р., тобто у межах строку позовної давності.

Заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» про вихід за межі позовних вимог та відновлення первісного стану позивача залишена судом без задоволення з урахуванням наступного.

Частиною 1 ст.216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших (п.2.5 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

За приписами ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, в тому числі, виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Наразі, суд зауважує, що вихід за межі позовних вимог та застосування правових наслідків недійсності правочину є правом, а не обов'язком суду.

Фактично заява б/н від 12.01.2015 р. позивача про приведення Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» у первісний стан направлена на вчинення односторонньої реституції, що суперечить вимогам чинного законодавства та позиції Пленуму Вищого господарського суду України.

Таким чином, з огляду на наведене означена вище заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» залишена судом без задоволення.

За таких обставин, приймаючи до уваги все вище наведене у сукупності, з огляду на відсутність у директора позивача повноважень на відчуження майна товариства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» про визнання недійсним договору від 15.12.2011 р. купівлі-продажу нерухомого майна - побутових приміщень літ.В площею 329,5 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2493, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача. Одночасно, судовий збір за подання заяви про забезпечення позову залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати недійсним договір від 15.12.2011 р. купівлі-продажу нерухомого майна - побутових приміщень літ.В площею 329,5 кв.м, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. 15.12.2011 року за реєстраційним № 2493.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вассма Рітейл» (04201, м.Київ, Мінське шосе, буд. 4, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська агрохімічна компанія» (01103, м.Київ, вул.Кіквідзе, буд.13, ) судовий збір в розмірі 1218 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

29.02.2016 р.

Головуючий суддя Спичак О.М.

Суддя Бондарчук В.В.

Суддя Пінчук В.І.