ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2016 р. Справа №917/2606/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю №82 від 10.12.2015 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, (вх.№505П/1-40) на рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі №917/2606/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз», м.Полтава,

про стягнення 5380848,50 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтобаз України» звернулося до господарського суду Полтавської області з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» 5380848,50 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 30.03.2012 року договору купівлі-продажу природного газу №14/2132/12-Б, з яких: 504010,53 грн. 3% річних, 2381054,03 грн. пеня та 2495783,94 грн. штраф.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі №917/2606/15 (суддя Ківшик О.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтобаз України» 1187981,67 грн. пені, 503246,26 грн. 3% річних, 1247891,97 грн. штрафу та 80712,73 грн. витрат по сплаті судового збору.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1193072,36 грн. пені, 1247891,97 грн. штрафу та 764,27 грн. 3% річних відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 року в частині зменшення розміру пені на 1190527,02 грн. та 7% штрафу на 1247891,97 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути вищевказані суми з відповідача на користь позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні в частині зменшення неустойки місцевий господарський суд не врахував аргументів, доводів та доказів позивача, не зазначив мотивів такого неврахування, чим порушив вимоги ст. 4-2, 43, 84 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до прийняття неправильного рішення.

Як вказує апелянт, при зменшенні розміру неустойки суд мав врахувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, які беруть участь у зобовязанні. Крім того, суд повинен був дати належну правову оцінку доказам, наданим сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи відсутності збитків. Натомість, судом було враховано лише ступінь виконання зобовязання боржником та те, що порушення зобовязання не завдало значних збитків позивачу. Суд не мав права застосовувати до спірних правовідносин ст. 233 Цивільного кодексу України, не зясувавши всіх обставин, зясування яких передбачене згаданою нормою.

На думку скаржника, суд першої інстанції, приймаючи рішення про зменшення неустойки, порушив вимоги ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України і ст. 551 Цивільного кодексу України, оскільки не зясував розмір заподіяних позивачу неналежним виконанням умов договору збитків. Крім того, апелянт зазначає, що постанови Вищого господарського суду України свідчать про наявність судової практики, щодо відсутності обставин для зменшення розміру стягуваної неустойки.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 22.02.2016 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтобаз України» прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.03.2016 року у звязку з відпусткою судді Черленяка М.І., для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.

До початку судового засідання 09.03.2016 року відповідач надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2543), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у звязку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 09.03.2016 року була направлена позивачу рекомендованим листом 22.02.2016 року за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 26.02.2016 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи.

09.03.2016 року до Харківського апеляційного господарського суду прибув представник позивача за довіреністю ОСОБА_2, який надав до суду узгоджене з відповідачем клопотання про розгляд справи без застосування засобів технічної фіксації судового процесу. Однак, в судове засідання для надання пояснень по справі не прибув.

Колегія суддів порадившись, враховуючи, що позивач є апелянтом по справі і в апеляційній скарзі ним викладено доводи з яких він не погоджується з рішенням суду першої інстанції, приймаючи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також те, що явка представника позивача у судове засідання не була визнана обовязковою, дійшла висновку про розгляд справи за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні 09.03.2016 року представник відповідача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобовязання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязок.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 30.03.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець, позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» (покупець, відповідач у справі) укладено договір №14/2132/12-Б на купівлю-продаж природного газу, відповідно до умов якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, а покупець зобовязався прийняти та оплатити газ на умовах договору (пункт 1.1. договору).

У п. 1.2. договору сторони погодили, що газ, який постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для надання подальшої реалізації установам і організаціям, що фінансуються з державного та місцевого бюджетів, які не є кінцевими споживачами газу.

Згідно п. 2.1. договору постачальник передає покупцю в період з 01.02.2012 року по 31.12.2012 року газ у обсязі до 38500,00 тис. куб.м.

Відповідно до п. 5.2. та п. 5.3. договору ціна за 1000 куб.м. природного газу на момент укладання договору становить 3509,00 грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом. До сплати ціна за 1000 куб.м. природного газу 4210,80 грн. з урахування ПДВ. У разі зміни НКРЕ ціни на природний газ вона є обовязковою для сторін за цим договором з моменту введення її в дію.

У п. 6.1. договору сторони передбачили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка із спеціальним режимом використання покупця на поточний рахунок із спеціальним режимом використання продавця відповідно до вимог Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» кожного банківського дня розрахункового місяця згідно з алгоритмом розподілу коштів, установленим відповідною постановою НКРЕ, та зараховується, як оплата за газ в тому ж місяці, у якому надійшли кошти.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.2. договору).

Сторони визначили, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1 та п. 6.2 договору (щодо оплати) він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу (п. 7.2 договору).

Строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності) у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється у 5 років (п. 9.2 договору).

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 655 Цивільного Кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст. 692 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищевказаним договором. Факт поставки позивачем відповідачу у період з березня 2012 року - по грудень 2012 року природного газу в обсязі 23177,874 тис.куб.м. на загальну суму 97597391,81 грн. підтверджується підписаними представниками сторін та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу, а саме: №3 від 31.03.2012р. на суму 25538880,97 грн.; №4 від 30.04.2012р. на суму 6210289,96 грн.; №5 від 31.05.2012р. на суму 865458,36 грн.; №6 від 30.06.2012р. на суму 734856,18 грн., №7 від 31.07.2012р. на суму 751236,19 грн.; №8 від 31.08.2012р. на суму 717714,01 грн.; №9 від 30.09.2012р. на суму 835620,62 грн.; №10 від 31.10.2012р. на суму 6563875,04 грн.; №11 від 30.11.2012р. на суму 20757387,04 грн.; №12 від 31.12.2012р. на суму 34622073,44 грн.

Натомість, відповідач у порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором та приписів ст. 692 Цивільного кодексу України отриманий від позивача природний газ оплатив з порушенням встановлених строків. Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок по рахунку позивача, розрахунком заборгованості відповідача та не заперечується відповідачем.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 5380848,50 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами 30.03.2012 року договору купівлі-продажу природного газу №14/2132/12-Б, з яких: 504010,53 грн. 3% річних, 2381054,03 грн. пеня та 2495783,94 грн. штраф.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 7614,50 грн. 3% річних за період з 20.04.2012 року по 04.02.2013 року (з урахуванням моменту виникнення зобовязань щодо оплати отриманого природного газу за кожний окремий місяць), прийшов до правомірного висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними частково, а саме: в частині стягнення з відповідача 503246,26 грн. за період з 20.04.2012 року по 04.02.2013 року, з огляду на допущення позивачем помилки у визначенні моменту виникнення у відповідача обовязку з оплати отриманого природного газу у квітні 2012 року (19 та 20 травня 2012 року були вихідними днями).

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина 2 статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського Кодексу України).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Крім того, частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частина 2 статті 343 Господарського кодексу України визначає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року, з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як вже зазначалося, п. 7.2 договору сторони передбачили, що за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках передбачених чинним законодавством України, а також цим договором. За невиконання покупцем п. 6.1 та п. 6.2 цього договору покупець у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Так, при укладені договору сторони дійшли згоди щодо стягнення одночасно штрафу та пені у разі невиконання відповідачем умов договору, тому їх одночасне застосування не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам укладеного між сторонами договору. Положеннями ст.ст. 627, 628, 629 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Суд першої інстанції, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 2495783,94 грн. штрафу та 2381054,03 грн. пені за період з 20.04.2012 року по 04.02.2013 року з урахування моменту виникнення у відповідача зобовязань з оплати отриманого природного газу по кожному окремому акту, дійшов висновку, що заявлений розмір пені частково відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», а саме: у розмірі 2375963,34 грн. за період з 20.04.2012 року по 04.02.2013 року з огляду на допущення позивачем помилки у визначенні моменти виникнення у відповідача обовязку з оплати отриманого природного газу у квітні 2012 року (19 та 20 травня 2012 року були вихідними днями), а штрафу - у повному обсязі.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду погоджується із такими висновками місцевого господарського суду.

У той час, відповідач Публічне акціонерне товариство «Полтавагаз» звернулося до господарського суду Полтавської області з клопотанням про зменшення розміру стягуваної пені на 90% в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Зазначена норма ставить право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

При застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України слід мати на увазі, що поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником (пункт 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 року №01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України»).

Згідно з Роз'яснень вказаним у пункті 3.17.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року №7-рп/2013).

Як встановлено судом першої інстанції, ПАТ «Полтавагаз» не є газовидобувною компанією та інших джерел погашення заборгованості за спожитий природний газ, ніж її стягнення в судовому порядку зі своїх контрагентів не існує. Постановою НКРЕКП №2018 від 13.07.2015 року «Про внесення змін до нормативів перерахування коштів з поточних рахунків із спеціальним режимом використання гарантованих постачальників природного газу, які здійснювали діяльність до 01.07.2012 року відкритих в установах уповноважених банків, що надійшли від категорій споживачів «населення», «бюджетні установи», «промислові споживачі та інші суб'єкти господарювання», на липень 2015 року», з 13.07.2015 року для ПАТ «Полтавагаз» затверджено «нульові» нормативи перерахування коштів для всіх категорій споживачів. Таким чином, у відповідача виникла кризова ситуація, пов'язана з відсутністю обігових коштів.

Після сплати споживачами заборгованість за спожитий природний газ, кошти акумулюються на поточних рахунках із спеціальним режимом використання ПАТ «Полтавагаз», але у зв'язку з не розподіленням коштів на власників природного газу і ліцензіатів з транспортування природного і нафтового газу магістральними та промисловими трубопроводами у товариства виникають податкові зобов'язання за відсутності податкового кредиту.

З наданого відповідачем звіту про фінансовий стан підприємства за 9 місяців 2015 року, останнє знаходиться у важкому фінансовому стані та несе збитки у розмірі 19477000,00 грн.

При цьому, відповідач зазначає, що оплата вартості спожитого природного газу здійснюється в порядку, визначеному Постановою Кабінету міністрів України №1082 від 03.12.2008 року «Питання удосконалення схем розрахунків за використану електроенергію та природний газ» (зі змінами та доповненнями), а саме: плата за природний газ від усіх категорій споживачів підприємства зараховується на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за використаний природний газ. Всі кошти, що надходять в рахунок оплати послуг з газопостачання населенням, бюджетними установами та іншими споживачами за затвердженим алгоритмом, у відсотковому співвідношенні спрямовується на оплату спожитого природного газу.

Надавши правову оцінку вказаним заявником обставинам та наданим на їх підтвердження доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що мають місце обставини для зменшення розмір штрафних санкцій, а саме пені та штрафу, заявлених до стягнення, на 50%. Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені та штрафу підлягають задоволенню частково, а саме: 1187981,67 грн. пені та 1247891,97 грн. штрафу.

Матеріалами справи підтверджується, що боржник здійснив повне виконання зобовязань за договором, забезпечивши повне погашення заборгованості за рахунок власних коштів. Судом першої інстанції враховано, що мав місце незначний термін прострочення оплати і доведено факт скрутного фінансового становище підприємства відповідача, а дії відповідача щодо несвоєчасного виконання прийнятих на себе зобовязань за договором не мали негативних наслідків для позивача у вигляді збитків.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, до стягнення була предявлена заборгованість відповідача, яка складається: пені, штрафу та 3% річних.

Тобто, рішенням суду по даній справі стягуються штрафні санкції за неналежне виконання зобовязання.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Тобто, штрафні санкції є додатковим надходженням (прибутком) для ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», які б воно не отримало за умови належного виконання ПАТ «Полтавагаз» умов договору.

Виникнення прострочення з оплати основної заборгованості було спричинено обєктивними обставинами, які не залежать від волі відповідача і на які він не в змозі впливати. Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачено позивачу повну вартість отриманого ним природного газу за період з березня - грудень 2012 року. При цьому, сторонами не заперечується, а матеріалами справи підтверджується, що станом на 04.02.2013 року сума основного боргу погашена і з позовом у даній справі ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулося у грудні 2015 року.

Отже, зменшуючи розмір штрафних санкцій заявлених до стягнення, до уваги, прийнято ступінь виконання боржником зобов'язань за договором, а саме, той факт, що відповідач, незважаючи на збиткову діяльність, погасив заборгованість з оплати вартості отриманого від позивача природного газу протягом незначного часу.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача про наявність судової практики щодо зменшення розміру штрафних санкції, оскільки при розгляді справ та прийнятті судових рішень, суд, перш за все, керується приписами чинного законодавства, а не судовою практикою. При цьому, можливість використання судом положень ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України залежить від конкретних обставин справи, які суд оцінює самостійно у відповідності до норм ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки колегії суддів, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі №917/2606/15 має бути залишене без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 44, 49, 99, 101, п.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 28.01.2016 року по справі №917/2606/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 11 березня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.