ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року Справа № 904/9968/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Широбокової Л.П. - доповідача

суддів: Пруднікова В.В., Герасименко І.М. (склад колегії суддів визначений системою автоматичного розподілу справ на підставі розпорядження керівника апарату суду Нурулаєвої Г.Ю. від 01.03.2016р. у зв`язку із перебуванням на лікарняному судді Орєшкіної Е.В.)

при секретарі судового засідання Однорог О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Гурський В.С., представник, довіреність №б/н від 20.11.2015р.;

від відповідача: Новицька О.Л., представник, довіреність №6/28-06 від 04.01.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "АНСІ", м. Дніпропетровськ на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2016р. у справі №904/9968/15

за позовом Приватного підприємства "АНСІ", м. Дніпропетровськ

до Комунального підприємства "ДНІПРОВОДОКАНАЛ"

Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

про стягнення 9 845,64 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2016р. (суддя Воронько В.Д.) у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивоване відсутністю у сторін правових підстав для виконання як зобов`язань з оплати вартості води, яка використана у водозабірних колонках, так і зобов`язань з повернення здійснених Позивачем на це витрат, оскільки договір на водопостачання укладений не був.

Не погодившись із зазначеним рішенням, Приватне підприємство "АНСІ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2016р. як прийняте при неповному з`ясуванні обставин справи та не дослідженні усіх наданих доказів, прийняти нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що спірні відносини регулюються Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України. В розумінні ст. 646 Цивільного кодексу України лист №107 від 16.07.2012р. про згоду на тимчасове підключення для потреб населення двох водозабірних колонок є новою пропозицією укласти договір, тому встановлення Відповідачем засобу обліку в місці підключення свідчить про прийняття пропозиції останнім та про укладення договору. Відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, тому фактично договір між сторонами був укладений на умовах листа №107. З огляду на наведене, вважає достатніми підстави для відшкодування Відповідачем перерахованих йому коштів за кількість води, використаної через дворові водозабірні колонки. Також зазначає, що спірні кошти є безпідставно набутими Відповідачем, оскільки останній протиправно, всупереч договору, включив їх у рахунки.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечив з огляду на її безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що лист Позивача №107 від 16.07.2012р. не може розцінюватися ані як оферта, ані як акцепт в розумінні ст.181 Господарського кодексу України. Між сторонами був укладений єдиний договір на надання послуг водопостачання та водовідведення від 09.02.2004р. №0195. За спірний період з листопада 2012 року по червень 2014 року акти - рахунки приймання наданих послуг були виставлені та оплачені саме згідно зазначеного договору, тому підстави для стягнення спірних коштів як безпідставно отриманих відсутні.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

При перегляді справи апеляційним судом встановлено, що 15.11.2012р. представниками Комунального підприємства "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (надалі Відповідач) після загального водоміру Приватного підприємства "АНСІ" (надалі Позивач) на його трубопроводі по вул. Ялиновій (навпроти АБК) в колодязі на врізці встановлено водомір марки КВБ-10 №07665, показання 00044 м3, який опломбований пломбою №К10052229. Про зазначене Відповідачем складений акт №045833 від 15.11.2012р. (а.с.20-21).

Передумовою встановлення вказаного водоміру, як зазначає Позивач, стала усна вказівка першого заступника голови Дніпропетровської міськради Крупського А.Ф., на яку Позивач відповів згодою на підключення двох водозабірних колонок по вул. Ялиновій строком на один рік (лист №107 від 16.07.2012р., а.с. 16). Окрім цього, зазначеним листом Позивачем були встановлені умови про відшкодування йому витрат на електроенергію для подачі води, встановлення прибору обліку води в точці підключення, компенсацію витрат на транспортування води по водогону та покладення обліку і оплати використаної води на Відповідача.

18.06.2014р. Відповідачем був складений акт №005021 про розпломбування водоміру для проведення ремонтних робіт на трубопроводі. На момент відключення показники використаної води згідно лічильника КВБ-10 №07665 склали 01288 м3, знята пломба № К10052229 порушена не була.

Загальна кількість використаної води через дворові водозабірні колонки склала 1244 м3, у зв`язку із чим листами від 14.03.2014р. №24 та 14.08.2014р. №132 Позивач звернувся до Відповідача з вимогою повернення безпідставно перерахованих коштів за завищені в рахунках на оплату об`ємів використаної води чи проведення взаємозаліку.

Листом від 02.10.2014р. №10052/9-16 Відповідачем було повідомлено про відсутність правових підстав для відшкодування, списання або проведення взаємозаліку між Позивачем та Відповідачем стосовно 1244 м3 (а.с. 15).

Позивач вважає, що здійснивши дії по встановленню водозабірних колонок, Відповідач відповідно до ч.2 ст. 642 Цивільного кодексу України прийняв пропозицію укладення договору на умовах Позивача, викладених у листі №107 від 16.07.2012р.; такий договір є дійсним, не зважаючи на відсутність письмової форми його укладення, та має виконуватись сторонами належним чином. Втім, в підставах заявленого позову посилається на норми ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим кошти за 1244 м3 води, спожитої за період з 15.11.2012р. по 18.06.2014р., в сумі 6005,66 грн, сплачені Відповідачу, просить стягнути з останнього як безпідставно отримані. За користування цими коштами Позивачем також заявлено до стягнення з Відповідача 3% річних - 248,30 грн та інфляційні втрати - 3 591,68 грн.

Судом першої інстанції у задоволенні позову відмовлено з підстав недоведеності позовних вимог, відсутності договірних відносин щодо оплати Позивачу вартості води, яка використана у водозабірних колонках та інших пов`язаних з цим витрат.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, проте вказує на інші підстави для відмови у його задоволенні.

Як підтверджується матеріалами справи, 09.02.2004р. між Позивачем та Відповідачем був укладений договір про надання послуг водопостачання та водовідведення №0195 (надалі - Договір) строком дії з 09.02.2004р. до 09.02.2005р. з умовою пролонгації його дії на наступний рік у разі відсутності намірів сторін про його зміну, доповнення, відмову за місяць до закінчення строку його дії (а.с. 145-149).

За користування послугами по Договору Відповідачем були виставлені Позивачу акти - рахунки, в роз`ясненнях до яких, зокрема, в спірний період з листопада 2012 року - червень 2014 року значиться споживання за адресою вул. Спортивна, 43 (а.с. 31-91). Вказані акти підписані Позивачем без зауважень, що підтверджує передачу - прийняття послуг по Договору, в тому числі за роботу водозабірних колонок.

Вивчивши платіжні доручення про оплату послуг водопостачання та водовідведення за наданими актами - рахунками, суд вбачає в призначенні платежу посилання на оплату певного рахунку саме по Договору (а.с. 98-137).

Таким чином, оплата за використану у водозабірних колонках воду була здійснена Позивачем з посиланням на Договір № 0195.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжує такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки, між сторонами у справі було укладено Договір, а кошти, які Позивач просить стягнути з Відповідача, останній отримав як плату за надані послуги по Договору, то ці кошти набуті за наявності правової підстави і не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення (вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України - постанова від 02.09.2014р. № 3-64гс14).

Окрім того, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора в разі невиконання боржником грошового зобов`язання. Безпідставне набуття майна не породжує виникнення грошового зобов`язання у сторони, тому відповідно до ч. 2 ст. 1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 Цивільного кодексу України).

Крім того, підставою своїх позовних вимог позивач зазначає лист №107 від 16.07.2012р., а не договір про надання послуг водопостачання та водовідведення №0195 від 09.02.2004р., та суд не наділений повноваженнями самостійно змінювати підстави позову.

З огляду на викладене, позовні вимоги як в частині стягнення безпідставно набутих коштів у сумі 6 005, 66 грн, так і в частині стягнення 3% річних - 248,30 грн, інфляційних витрат - 3 591,68 грн є незаконними та задоволенню не підлягають.

Стосовно доводів апелянта про укладення між сторонами договору на умовах Позивача, викладених у листі №107 від 16.07.2012р., апеляційний суд зауважує наступне.

Загальний порядок укладення господарських договорів визначений у ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до ч. 1 якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами, тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як було встановлено, між сторонами був укладений Договір на надання послуг водопостачання та водовідведення. Будь-якого іншого договору чи додаткової угоди, що регулює відносини з встановлення водозабірних колонок, компенсування затрат за спожиту електроенергію на подачу води, за транспортування по водогону, укладено не було; пропозиція щодо укладення такого договору в розумінні ч.2 ст. 181 Господарського кодексу України (відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття) не надавалась, умови компенсування витрат за воду не узгоджувались, відповідач не висловлював свою письмову згоду на такий договір із зазначенням всіх істотних умов для такого виду договорів, тому відсутні підстави для застосування норм ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України та вважати договір на умовах листа №107 від 16.07.2012р. укладеним.

Також слід зазначити, що вказані позивачем обставини не можуть бути підставою для стягнення заявлених коштів - 6005,66 грн, оскільки, як стверджує сам позивач та вбачається із наданих ним актів-рахунків наданих послуг та платіжних доручень вони були сплачені з інших підстав, а саме на виконання договору №0195 від 09.02.2004р.

Враховуючи викладене, підстав для скасування чи зміни рішення суду відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України не вбачається, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області без змін.

Судові витрати по апеляційній скарзі покладаються на Позивача.

Керуючись ст.ст. 103-105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "АНСІ", м. Дніпропетровськ залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 12.01.2016р. у справі № 904/9968/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з часу її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку з дати її прийняття.

Повний текст постанови складений 09.03.2016р.

Головуючий суддя Л.П. Широбокова

Суддя І.М. Герасименко

Суддя В.В. Прудніков