ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2016р. Справа№ 914/141/16

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Львів

про: стягнення 12282,51 грн.,

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 - представник (ордер №057211 від 20.01.2016р., свідоцтво на право на заняття адвокатською діяльністю №295, договір доручення на представництво інтересів б/н від 20.01.2014р.);

від відповідача: не з'явився.

Суть спору: позов заявлено Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (м. Львів) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (м. Львів) про стягнення 12282,51 грн.

Ухвалою суду від 18.01.2016 року порушено провадження у справі. Розгляд судової справи призначено на 12.02.2016 року, відстрочено сплату судового збору до 11.02.2016 року. Вимоги до сторін висвітлено в зазначеній ухвалі, в тому числі визнано обов'язковою участь повноважних представників сторін в судове засідання.

Представник позивача в судове засідання 11.02.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав повністю, через відділ обліку та документального забезпечення суду подав довідки (вх. №5166/16, вх. №5168/16 від 09.02.2016р.) про відсутність обставин, передбачених п.2 ч.1 ст.62 ГПК України.

Відповідач участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду від 18.01.2016 року не виконав, з клопотаннями та заявами не звертався.

11.02.2016 року позивачем подано клопотання про відстрочення сплати судового збору до моменту винесення рішення судом у справі, котре зареєстроване відділом обліку та документального забезпечення суду за вх. №716/16.

Cуд частково задоволив клопотання про відстрочення сплати судового збору - до наступного судового засідання.

Розгляд справи відкладено на 03.03.2016 року.

Представник позивача в судове засідання 03.03.2016 року прибув, позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив повторно, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду від 18.01.2016 року не виконав, з клопотаннями та заявами не звертався.

Ухвали суду направлялись відповідачу за адресою згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає, що справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

03.09.2011р. між ФОП ОСОБА_1 (надалі - позивач ) та ФОП ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) укладено Договір оренди № 8 (надалі - Договір оренди), відповідно до якого орендодавець (позивач) зобов'язується передати в оренду орендарю (відповідачу), а орендар, в свою чергу, зобов'язується прийняти в тимчасове, платне користування приміщення загальною площею 84,00 кв.м., що розташоване за адресою: м. Львів, вул. Тюльпанова, 2

Приміщення надається для здійснення діяльності у сфері діагностики та ремонту автомобілів (п.1.3 Договору).

Згідно п.1.2 Договору оренди розмір місячного орендного платежу становить грошову суму у гривнях, яка еквівалентна 252 доларам США згідно з офіційним курсом НБУ, станом на день проведення оплати. Орендна плата сплачується в безготівковій формі на визначений орендодавцем рахунок або у готівковій формі.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.4. орендні платежі сплачуються в безготівковому порядку, не пізніше 20 числа місяця, що передує місяцю, за який вноситься орендна плата. Протягом 5 (п'яти) днів з моменту 03.10.2011р. орендар зобов'язаний сплатити суму орендної плати за другий та останній місяць користування приміщенням. При цьому, сторони погодили, що орендна плата за перший місяць користування приміщенням не здійснюється.

Строк оренди становить з 03.09.2011р. по 03.10.2012р., з переважним правом орендаря на подальше продовження дії цього Договору на наступний строк (п. 3.1. Договору оренди).

Передача приміщення в оренду здійснюється в присутності представників сторін і оформляється Актом прийому-передачі приміщення, що підписується сторонами згідно п. 2.1. Договору оренди.

В пунктах 2.6, 2.7 та 12.1 Договору оренди сторони передбачили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє 13 (тринадцять) календарних місяців, тобто з 03.09.2011р. по 03.10.2012р. У випадку припинення цього Договору орендар зобов'язаний протягом 20 календарних днів повернути орендодавцю приміщення у стані, не гіршому ніж за час передачі його в оренду з урахуванням нормального зносу, для чого, у випадку необхідності орендар зобов'язаний здійснити ремонтні роботи для приведення приміщення в належний стан, а орендодавець, в свою чергу, повинен прийняти приміщення по Акту приймання-передачі приміщення. Приміщення вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання Акту приймання-передачі. Обов'язок по складанню Акта покладається на Сторону, яка передає приміщення іншій Стороні по Договору.

Рішенням господарського суду Львівської області від 28.10.2013 року у справі №914/3098/13, яке набрало законної сили 24.12.2013 року, позов з урахуванням зменшених позовних вимог задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (79041, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79040, АДРЕСА_2; ідентифікаційний код НОМЕР_2) 18 526,08 - боргу, 322,96 грн. - три відсотки річних, 1 360,80 грн. - пені, 37 271,68 грн. - неустойки, 2 777,86 грн. - судового збору та зобов'язано виселити фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 (79041, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) із займаних ним приміщень, загальною площею 84 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3

На виконання вищезазначеного рішення, 14.01.2014 було видано накази на примусове виконання.

Проте, встановлену рішенням господарського суду Львівської області від 28.10.2013 року у справі №914/3098/13 заборгованість відповідачем станом на дату подання позовної заяви не оплачено.

Позивач вважає, що, оскільки відповідачем суму заборгованості не оплачено, тому є всі підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 11152,67 грн. та 3 % річних в розмірі 1129,84 грн., нарахованих на суму заборгованості за період з 01.01.2014 р. по 13.01.2016 р.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Факт невиконання договору та сума заборгованості встановлена у рішенні господарського суду Львівської області від 28.10.2013 по справі № 914/3098/13.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Відтак, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження для його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Як зазначено у п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

При цьому, суд враховує позицію ВГСУ, викладену в п.10 оглядового листа від 29.04.2013 р. №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно якого вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Судом встановлено, що грошове зобов'язання у договорі було виражене в доларах США.

Однак, позивачем нараховано інфляційні втрати на суму боргу, встановлену рішенням суду, в національній грошовій одиниці України без прив'язки до іноземної валюти. Розрахунок інфляційних втрат проведений позивачем після набрання рішенням суду законної сили.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 11152,67 грн. та 1129,84 грн. - 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При розгляді питання стосовно розподілу судових витрат по справі суд виходить із наступного.

В прохальній частині позовної заяви, позивач просив відстрочити сплату судового збору до моменту винесення рішення.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 18.01.2016 р. судом було відстрочено сплату судового збору до 11.02.2016 року та ухвалою суду від 11.02.2016 року - відстрочено до 03.03.2016 року.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Виходячи з того, що сплату судового збору у зв'язку з важким майновим становищем позивача відстрочено, однак позивачем такої сплати не здійснено, а позовні вимоги задоволено повністю, судовий збір підлягає до стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідача.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на відповідача, оскільки спір виник з його вини.

З огляду на викладене, керуючись 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1.Позовні вимоги задоволити повністю.

2.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (79000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (79000, АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) інфляційних втрат у розмірі 11152,67 грн. та 1129,84 грн. - 3% річних.

3.Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (79000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) в дохід державного бюджету 1378,00 грн. судового збору.

Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 09.03.2016 р. Суддя Король М.Р.