ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.02.16р. Справа № 904/11169/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС", м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат", м. Марганець Дніпропетровської області

про стягнення 22111,11 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність № 1 від 01.12.2015:

від відповідача: юрисконсульт ОСОБА_2, довіреність № 30/15 від 05.01.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення основного боргу у сумі 21 740,00 грн, 3% річних у сумі 109,75 грн та інфляційних нарахувань у сумі 261,36 грн, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг № 211/305-15-ДС, укладеного між сторонами 17.03.2015.

11.02.2016 позивач надав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій зазначив, що звертаючись до суду з позовною заявою ним помилково було вказано суму основного боргу в розмірі 21 740,00 грн, тоді як належною сумою боргу є 21 780,00 грн, що підтверджується актами здачі-приймання наданих послуг. Враховуючи те, що відповідач частково погасив заборгованість у сумі 11 640 грн, сума основного боргу на цей час становить 10 140, 00 грн, а отже розмір основної суми боргу, на його думку, підлягає зменшенню. Стосовно заявлених 3% річних та інфляційного збільшення позивач змінив, а фактично збільшив період їх нарахування. Таким чином, позивач заявляє до стягнення з відповідача:

- основний борг у сумі 10 140, 00 грн;

- 3% річних у загальній сумі 208,42 грн, з яких за актами здачі-приймання наданих послуг від:

30.07.2015 за період з 29.09.2015 по 11.02.2016 складають 135,28 грн;

31.08.2015 за період 31.10.2015 по 11.02.2016 у сумі 73,14 грн;

- інфляційне збільшення у загальній сумі 615,41 грн, з якого за актами здачі-приймання наданих послуг від:

30.07.2015 за період з 29.09.2015 по 31.01.2016 складає 301,05 грн;

31.08.2015 за період 31.10.2015 по 11.02.2016 у сумі 314,16 грн.

Суд, розглянувши заяву позивача, дійшов висновку, що вона не суперечить приписам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, а тому вона прийнята та буде врахована при вирішенні спору по суті.

Відповідач проти позову заперечив, вимоги позивача вважає необґрунтованими та незаконними з підстав порушення останнім зі своєї сторони виконання умов договору в частині надання оригіналів документів без яких, на думку відповідача, не можливо виконати зобов'язання щодо оплати наданих послуг. З огляду на що просив суд відмовити повністю у задоволенні позову (відзив на позовну заяву від 08.02.2016).

На підстав ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.02.2016 було оголошено перерву до 23.02.2016 та з 23.02.2016 до 29.02.2016.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС" (далі виконавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі замовник, відповідач) було укладено договір про надання послуг №211/305-15-ДС (далі договір), за умовами п.1.1. якого з метою здійснення господарської діяльності відповідно до умов цього договору, виконавець зобов'язується надати наступні послуги: технічна діагностика та позачергове повне технічне опосвідчення обладнання ПАТ "Марганецький ГЗК", згідно графіку надання послуг (додаток №1 до даного договору, що є його невід'ємною частиною), пойменовані в подальшому послуги, а замовник зобов'язується після одержання послуг прийняти й оплатити їх на умовах даного договору.

Загальна вартість послуг за цим договором згідно протоколу узгодження договірної ціни (додаток №2 до даного договору, що є його невід'ємною частиною) склала 41 000,00 грн, в тому числі ПДВ 6 833,33 грн (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 2.4. договору розрахунки за цим договором здійснюються замовником у безготівковій формі в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця в ПАТ КБ Приватбанк. Замовник здійснює оплату поетапно по факту наданих послуг протягом 60 календарних днів, після підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг.

На виконання умов договору позивачем були надані відповідачу послуги на загальну суму 21 780,00 грн, що підтверджується:

- актом здачі-приймання наданих послуг від 30.07.2015 на суму 13 140,00 грн, оплату за яким має бути здійснено до 28.09.2015 включно;

- актом здачі-приймання наданих послуг від 31.08.2015 на суму 8 640,00 грн, оплату за яким має бути здійснено до 30.10.2015 включно.

В порушення умов договору відповідач оплату за надані позивачем послуги не здійснив, в результаті чого виникла заборгованість, яка складає 21 780,00 грн.

Наявна заборгованість відповідача перед позивачем і стала підставою для звернення останнього до суду з цим позовом.

Звертаючись до суду позивач заявив до стягнення суму основної заборгованості, що становить 21 780,00 грн та нарахував на неї 3% річних за кожним актом окремо в загальній сумі 109,75 грн та інфляційне збільшення в загальній сумі 261,36 грн. Заявою, поданою до суду 11.02.2016, позивач зменшив розмір основного боргу на суму 11 640,00 грн, але при цьому збільшив період нарахування 3% річних та інфляції, а отже предметом цього спору є стягнення основного боргу в сумі 10 140,00 грн, 3% річних за кожним актом окремо в загальній сумі 208,42 грн та інфляційні нарахування в загальній сумі 615,41 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт надання позивачем послуг відповідачу останнім не оспорений та отримання яких підтверджено матеріалами справи.

Згідно ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача про стягнення з відповідача основного боргу за договором в сумі 10 140,00 грн.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у загальній сумі 208,42 грн, з яких за актами здачі-приймання наданих послуг від 30.07.2015 за період з 29.09.2015 по 11.02.2016 складають 135,28 грн та від 31.08.2015 за період 31.10.2015 по 11.02.2016 у сумі 73,14 грн; інфляційне збільшення у загальній сумі 615,41 грн, з якого за актами здачі-приймання наданих послуг від 30.07.2015 за період з 29.09.2015 по 31.01.2016 складає 301,05 грн та від 31.08.2015 за період 31.10.2015 по 11.02.2016 у сумі 314,16 грн, перевіривши які суд зазначає наступне.

За актом № 4 від 31.08.2015 наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційного збільшення є обґрунтованим та вірним, але за актом № 3 від 30.07.2015 позивач не врахував день часткового погашення боргу відповідачем через що ним невірно визначено та нараховано 3% річних та інфляційне збільшення. У зв'язку з чим суд здійснив власний розрахунок 3% річних, які за період з 29.09.2015 по 11.02.2016 складають 118,13 грн. Інфляційні ж нарахування за актом від 30.07.2016 суд, враховуючи правову норму приписів п. 1.9 та п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", здійснює за період з жовтня 2015 року по січень 2016 року включно, що у загальній сумі складають 201,84 грн.

Таким чином, загальна сума 3% річних за двома актами складає 191,27 грн, а інфляційні нарахування 516,20 грн.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо оплати наданих послуг, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, які підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу у сумі 10 140,00 грн, 3% річних у сумі 191,27 грн та інфляційних нарахувань у сумі 516,20 грн; в решті позовних вимог слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України пропорційно розміру задоволеним вимогам у сумі 1211,73 грн.

В силу приписів п.4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача. Або у разі коли в позові відмовлено, але з обставин справи вбачається, що спір доведено до судового розгляду внаслідок ухилення відповідача від розгляду претензії позивача, якщо вона пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також покладається на відповідача.

Витрати по сплаті судового збору у сумі 160,00 грн, як надмірно сплачені, підлягають поверненню позивачу за його заявою на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат" (Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Радянська, буд. 62, ідентифікаційний код 00190911) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Спільне українсько-німецьке підприємство "Товариство технічного нагляду ДІЕКС" (м. Дніпропетровськ, пров. Джинчарадзе, буд. 8, ідентифікаційний код 32349901) основний борг у сумі 10 140,00 грн, 3% річних у сумі 191,27 грн, інфляційні нарахування у сумі 516,20 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1211,73 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 09.03.2016.

Суддя В.Д. Воронько