КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 910/16640/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Рябухи В.І.

Ропій Л.М.

при секретарі Фесенко А. В.

За участю представників:

від позивача: Кисловська В. В. - представник за довіреністю № 406 від 01.12.2015

від відповідача: Благодатна Л. О. - представник за довіреністю від 24.02.2016

Братасюк С. І. - представник за довіреністю від 24.02.2016

Куцевол В. М. - представник за довіреністю від 24.02.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон»

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015

у справі № 910/16640/15 (суддя Прокопенко Л. В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон»

про стягнення 61 930,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення основного боргу в сумі 35 124,86 грн. за послуги з водовідведення додаткового об'єму стічних вод, надані за договором на послуги водопостачання та водовідведення № 01984/5-08 від 04.03.2003 (з врахуванням додаткових угод від 31.07.2011 та від 19.12.2013) в період з 01.06.2012 по 30.04.2015, інфляційних втрат в сумі 22 059,13 грн., 3% річних в сумі 1 629 грн., пені в сумі 294,93 грн. та штрафу в сумі 2 822,91 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2015, повний текст якого складений 19.10.2015, у справі № 910/16640/15 позов задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем належним чином доведений факт невиконання відповідачем свого обв'язку по оплаті послуг з водовідведення додаткового об'єму стічних вод за спірний період у заявленій позивачем до стягнення сумі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Завод Спецбетон» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у повному обсязі та ухвали ти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач послався на ті саме обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме на те, що позивач при визначенні суми заборгованості застосував нормативно-правовий документ (розпорядження Голови КМДА «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для бюджетних установ та інших споживачів» № 1661 від 27.11.2008 - примітка суду), який указом Президента України «Про скасування рішень голови Київської міської державної адміністрації» № 1199/2008 від 24.12.2008 було скасовано, та на те, що, на думку відповідача, позивач по справі пропустив строки позовної давності

Ухвалою від 10.02.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

В судовому засіданні представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про залучення до матеріалів справи додаткових доказів, а саме листів Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 02-06/164 від 21.01.2016 та № 02-06/415/1 від 08.02.2016, які свідчать про звернення відповідача до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з заявою щодо сплати за водовідведення додаткових об'ємів стічних вод позивачу.

На запитання суду щодо неможливості надати вказані докази до суду першої інстанції представник відповідача зазначив про те, що на дату винесення судом першої інстанції рішення у цій справі вказані листи ще не існували, а звернення відповідача до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з заявою щодо сплати за водовідведення додаткових об'ємів стічних вод лише після винесення судом першої інстанції рішення у цій справі представник відповідача пояснив тим, що не мав сумнів щодо винесення судом першої інстанції рішення у цій справі на користь відповідача (тобто відмови позивачу у задоволенні позовних вимог - примітка суду).

Порадившись на місці, колегія суддів роз'яснила представникам сторін, що додані відповідачем додаткові докази вже залучений до матеріалів справи та не можуть бути повернутий відповідачеві, питання щодо вирішення спору сторін по суті з врахуванням вказаних доказів буде вирішено після заслуховування сторін по суті спору.

Під час розгляду справи представники відповідача апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі, представник позивача проти її задоволення заперечив, просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції без змін.

Після заслуховування сторін по суті спору колегія суддів дійшла висновку про те, що не приймає подані відповідачем листи Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 02-06/164 від 21.01.2016 та № 02-06/415/1 від 08.02.2016 як додаткові докази і не враховує їх при вирішення спору по суті з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Надані відповідачем листи свідчать про його звернення до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України з заявою щодо сплати за водовідведення додаткових об'ємів стічних вод позивачу, проте будь-яких доказів того, що він не міг звернутися до вказаного органу з відповідною заявою до вирішення судом першої інстанції спору сторін по суті, відповідачем надано не було, а відтак, вказані листи при розгляді апеляційної скарги як додаткові докази колегією суддів не приймається.

Водночас колегія суддів зазначає про те, що сам лише факт звернення відповідача з будь-якою заявою до Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі не може змінити правовідносини сторін на дату цього рішення.

Відповідь на подану відповідачем заяву в такому випадку можна розглядати як новий доказ, який за правилами ГПК України в цьому провадженні врахований бути не може.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

04.03.2003 Відкрите акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал», правонаступником якого є позивач, як Постачальник та відповідач як Абонент уклали договір на послуги водопостачання та водовідведення № 01984/5-08 (далі Договір) (а.с. 12-13).

Відповідно до умов Договору (п. 1.1.) позивач зобов'язується надавати відповідачу послуги з постачання питної води та водовідведення, а відповідач зобов'язується розраховуватись за вищезазначені послуги відповідно до умов Договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 № 65.

Згідно з п. 1.2 Правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації м. Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 1879 від 12.10.2011 (далі Правила № 1879), Правила № 1879 поширюються на організації, установи, підприємства усіх форм власності та фізичних осіб - підприємців, що скидають всі види стічних вод у міську систему каналізації (крім балансоутримувачів житлового фонду та об'єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб'єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження).

В п. 1.3 Правил № 1879 визначено, що:

- абонент - юридична особа або фізична особа - підприємець, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг з водопостачання та (або) водовідведення (крім балансоутримувачів житлового фонду та об'єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження або у яких немає орендарів чи інших суб'єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження);

- стічні води - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок діяльності Абонента (з урахуванням субабонентів) після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Абонента (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до п. 7.7 Правил № 1879 додатковий обсяг стічних вод, що неорганізовано потрапляє у періоди дощів та сніготанення в мережі водовідведення Абонентів або через зливоприймачі та колодязі на мережах водовідведення, які розташовані на території Абонентів, у мережі Водоканалу, визначається відповідно до Правил № 190 та Договору між Водоканалом та Абонентом.

В пунктах 4.10-4.13 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190 (далі Правила № 190) визначений механізм розрахунку об'єму стічних вод, що утворюються в результаті випадання атмосферних опадів, сніготанення, поливально-мийних робіт під час прибирання територій і потрапляють в систему зливової каналізації.

Пунктом 1.4 Правил № 190 визначено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду № 37 від 19.02.2002, зареєстрованих у Мінюсті 26.04.2002 за № 403/6691 (далі Правила приймання № 37), а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно з п. 1.2 Правил приймання № 37, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства).

В п. 1.4 Правил приймання № 37 визначено, що:

- абонент водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з Водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації;

- стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

Відповідно до п. 2.4 Правил приймання № 37 підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих Правил, місцевих Правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки Водоканалу за надані послуги.

Згідно з п. 6.1 Правил приймання № 37 підключення нових абонентів до системи каналізації дозволяється лише за наявності проекту приєднання до мереж каналізації населеного пункту, розробленого у відповідності до чинних норм проектування та узгодженого з Водоканалом у встановленому порядку. Приймання стічних вод Підприємств у систему каналізації здійснюється за договорами.

Отже, відповідно до приписів чинного законодавства, надання послуг із приймання додаткового об'єму стічних вод має відбуватися на підставі укладеного між сторонами (абонентом - юридичною особою та Водоканалом) договору, в той час як обсяги вказаних послуг визначаються в порядку, встановленому в пунктах 4.10-4.13 Правил № 190.

На виконання вказаних приписів законодавства, 31.07.2011 позивач та відповідач уклали додаткову угоду до Договору (далі Додаткова угода 1) (а.с. 16), в якій домовились доповнити Договір додатковим умовами щодо водовідведення додаткового об'єму стічних вод від відповідача, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів, а саме - послуги з водовідведення додаткового об'єму стічних вод від об'єкта за адресою: 03680, м. Київ, вул. Якутська, 5, які потрапляють до комунальної каналізаційної мережі міста через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів в період дощів та сніготанення, в порядку, передбаченому Правилами № 190, Правилами приймання стічних вод абонентів у систему каналізації м. Києва, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 04.08.2009 № 876, ДСТУ 3013-95 Гідросфера «Правила контролю за відведенням дощових і снігових вод з території міст і промислових підприємств», затверджених наказом Держстандарту України від 23.02.1995 № 58, та даними гідрометеослужби і паспорту водного господарства відповідача.

Відповідно до умов Додаткової угоди 1:

- вартість послуг розраховується позивачем щомісячно (в інших випадках на квартал або рік) в залежності від об'ємів відведення стічних вод та на підставі тарифів на послуги з водовідведення, встановлених уповноваженими органами згідно з чинним законодавством України, і величини рівня атмосферних опадів за даними Гідрометцентру України. В разі зміни тарифів в період дії Договору позивач доводить відповідачу нові тарифи у розрахункових документах без внесення додаткових змін до Договору стосовно строків їх введення та розмірів;

- оплата послуг здійснюється відповідачем на підставі розрахункового документа, який позивач направляє відповідачу в електронному вигляді (дебетові повідомлення) або у паперовому вигляді (вимоги доручення, рахунки, тощо) шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позивача щомісячно (в інших випадках один раз на квартал або рік), у п'ятиденний строк з дня направлення позивачем розрахункового документу відповідачу або до банківської установи відповідача. У разі неотримання від позивача розрахункового документа, відповідач самостійно отримує його у позивача та здійснює оплату вартості наданих йому послуг не пізніше 5-го числа місяця наступного за звітним періодом. В разі утворення боргу оплата за надані послуги, що надходить від відповідача, незалежно від зазначеного в платіжному документі призначенні платежу, першочергово зараховується позивачем в погашення боргу.

З матеріалів справи слідує, що для обліку водовідведення додаткового об'єму стічних вод від відповідача, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів, позивачем відповідачу відкрито особовий рахунок та присвоєно код № 20-1125 (стічні води у період дощів та сніготанення).

З наданого позивачем Розгорнутого розрахунку позовних вимог до боржника ПАТ «Завод Спецбетон» (а.с. 17-18) слідує, що в період з червня 2012 року по квітень 2015 року включно загальна вартість наданих кодом № 20-1125 послуг становить 35 124,86 грн.

Визначаючи розмір наданих послуг у відповідних розрахунках (а.с. 157-167), тобто, фактично, обсяг стічних вод, позивач виходив з даних щодо кількості опадів, наданих йому Українських гідрометеорологічним центром (а.с. 122-126) на виконання відповідних договорів, укладених між позивачем та Українським гідрометеорологічним центром (а.с. 106-121).

На оплату спірних послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «Радикал-банк» відповідачу виставлялись відповідні дебетові повідомлення, реєстр яких доданий до матеріалів справи (а.с. 65-75), проте матеріали справи не містять жодних доказів оплати їх відповідачем.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві на позов (а.с. 31), письмових поясненнях (а.с. 168) та апеляційній скарзі не заперечив а ні проти факту надання позивачем спірних послуги, а ні проти їх обсягів, а ні проти наявності у відповідача обов'язку оплачувати вказані послуг, пославшись як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на те, що позивач при визначенні суми заборгованості застосував нормативно-правовий документ (розпорядження Голови КМДА «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для бюджетних установ та інших споживачів» № 1661 від 27.11.2008 - примітка суду), який указом Президента України «Про скасування рішень голови Київської міської державної адміністрації» № 1199/2008 від 24.12.2008 було скасовано, та на те, що, на думку відповідача, позивач по справі пропустив строки позовної давності.

Щодо вказаних заперечень слід зазначити таке.

З матеріалів справи слідує, що при розрахунку вартості спірних послуг позивач не використовував розпорядження Голови КМДА «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води для бюджетних установ та інших споживачів» № 1661 від 27.11.2008, а виходив з тарифів, встановлених постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг № 184 від 30.09.2011 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал», № 80 від 31.01.2014 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» для бюджетних установ та інших споживачів (крім населення)».

Згідно з абзацом 5 пункту 2 частини першої та пунктом 4 частини першої статті 6 Закону України «Про Національну комісію регулювання ринку комунальних послуг України» (набрав чинності з 22.07.2010) ця Комісія встановлює тарифи на комунальні послуги суб'єктам природних монополій та суб'єктам господарювання на суміжних ринках, ліцензування діяльності яких здійснюється Комісією, а також визначає суб'єктів природних монополій, діяльність яких регулюється відповідно до цього Закону, та складає і веде галузеві реєстри таких суб'єктів господарювання.

ПАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» є суб'єктом природних монополій у сфері теплопостачання та його включено до відповідного галузевого реєстру (http://www.nerc.gov.ua/?id=11994).

Отже, при обрахунку вартості спірних послуг з водовідведення позивач застосовує тарифи, встановлені Національною комісією регулювання ринку комунальних послуг, а посилання відповідача на те, що при визначенні заборгованості позивач застосував нормативно-правовий документ, який було скасовано, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Щодо посилань на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що виходячи з умов Додаткової угоди 1 відповідач мав здійснити оплату послуг не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним періодом, строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за надану у звітний місяць послугу розпочинається з шостого дня, наступного за звітним місяця.

Враховуючи, що першим місяцем, заборгованість за який позивачем заявлено до стягнення, є червень 2012 року, оплата вказаних послуг мала бути здійснена відповідачем в строк до 05.07.2012, а строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення плати за вказані послуги, відповідно, розпочався 06.07.2012 та сплив 05.07.2015 (щодо решти заборгованості, заявленої до стягнення, строк позовної давності розпочався ще пізніше - примітка суду).

Враховуючи, що з цим позовом позивач до суду звернувся 30.06.2015, трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення всієї заборгованості позивачем пропущений не був.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 901, 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих позивачем в період з 01.06.2012 по 30.04.2015 за Додатковою угодою 1 послуг з водовідведення додаткового об'єму стічних вод від відповідача, які потрапляють в комунальну каналізацію м. Києва через зливоприймачі та люки каналізаційних колодязів (код № 20-1125), на суму 35 124,86 грн. в порядку та в строки, встановлені Додатковою угодою 1, тому суд першої інстанції правомірно визнав законними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 294,93 грн. та штрафу в сумі 2 822,91 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі і сплата неустойки.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Дії відповідача є порушенням грошових зобов'язань, тому є підстави для застосування встановленої Договором відповідальності.

В період, заборгованість за який заявлена до стягнення, діяли дві редакції договору, а саме, редакція, погоджена сторонами в Договорі (до 18.12.2013 включно), та редакція, визначена в додатковій угоді від 19.12.2013, якою сторони виклали Договір в новій редакції.

Так, в п. 4.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну оплату послуг позивач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Вказане кореспондується з п. 4.2 додаткової угоді від 19.12.2013, згідно з яким, у разі порушення строків виконання зобов'язання по оплаті за надані послуги, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Нарахування пені припиняється через один рік від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Оплата відповідачем пені не звільняє останнього від оплати несплаченого рахунку в повному обсязі.

З Розгорнутого розрахунку позовних вимог до боржника ПАТ «Завод Спецбетон» (а.с. 17-18) слідує, що позивач нараховує пеню лише щодо вартості послуг, наданих в період з листопада 2014 року по квітень 2015 року, тобто в межах періоду, встановленого п. 4.2 додаткової угоді від 19.12.2013, та спеціального річного строку позовної давності для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), встановленого п. 1 ч. 1 ст. 258 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача пеню в сумі 294,93 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно з п. 4.1 Договору, за безпідставну відмову від оплати наданих послуг відповідач сплачує штраф у розмірі 10 % від несплаченої суми.

В п. 4.6 додаткової угоді від 19.12.2013 встановлено, що за безпідставну відмову оплатити направлений рахунок або вимогу щодо оплати, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 5 % від суми, яку відмовився сплатити. Сплата штрафу не звільняє відповідача від обв'язку оплатити рахунок позивача.

З позовної заяви слідує, що позивачем штраф нарахований на вартість послуг, наданих в період з червні 2012 року по квітень 2015 року.

Позивач звернувся з цим позовом до суду до суду 30.06.2015.

П. 1 ч. 1ст. 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи, що за умовами Додаткової угоди 1 відповідач мав здійснити оплату послуг не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним періодом, обов'язок по оплаті послуг вважається простроченим з шостого дня місяця, який слідує за звітним, і саме з цієї дати позивач має право нарахувати та стягнути штраф та, відповідно, саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності для звернення до суду з відповідними вимогами.

Враховуючи дату звернення до суду з цим позовом (30.06.2015), та встановлений сторонами строк оплати послуг, в межах річного строку позовної давності заявлені вимоги про стягнення пені, нарахованої на вартість послуг, наданих за період з червня 2014 року.

Загальна вартість послуг, наданих в період з червня 2014 року по квітень 2015 року, становить 11 904,50 грн., тому обґрунтованими згідно з законом є вимоги про стягнення штрафу в сумі 595,23 грн. (11 904,50*5%).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В ч. 7 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» роз'яснено, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81 1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Відповідач як у відзиві на позов (а.с. 31), так і у письмових поясненнях (а.с. 168) зауважував на пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом, що, виходячи з змісту ч. 7 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», може вважатися відповідною заявою про застосування строків позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення штрафу.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення штрафу підлягають задоволенню за уточненим розрахунком суду в сумі 595,23 грн. (11 904,50*5%). Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 22 059,13 грн., 3% річних в сумі 1 629 грн. слід зазначити таке.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу, частковому задоволенню підлягають і позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних та річних.

Суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 22 059,13 грн., 3% річних в сумі 1 629 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Згідно зі ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду щодо вимог про стягнення штрафу, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/16640/15 підлягає зміні, позов задовольняється частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг в сумі 35 124,86 грн., пеня в сумі 294,93 грн., штраф в сумі 595,23 грн., інфляційні втрати в сумі 22 059,13 грн. та 3% річних в сумі 1 629 грн.

Враховуючи вимоги, викладені в апеляційній скарзі, та підстави, зазначені відповідачем як підстави для відмови у задоволення позовних вимог, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, користуючись правом, наданим ч. 2 ст. 49 ГПК України, яка встановлює, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору, колегія суддів покладає судові витрати за подачу апеляційної скарги на відповідача як особу, саме внаслідок дій якої виник спір сторін.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/16640/15 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/16640/15 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2015 у справі № 910/16640/15 в такій редакції:

« 1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Завод Спецбетон» (03680, м. Київ, вул. Якутська, 5, ідентифікаційний код 04012307) на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 1-А, ідентифікаційний код 03327664) основний борг в сумі 35 124 (тридцять п'ять тисяч сто двадцять чотири) грн. 86 коп., пеню в сумі 294 (двісті дев'яносто чотири) грн. 93 коп., штраф в сумі 595 (п'ятсот дев'яносто п'ять) грн. 23 коп., інфляційні втрати в сумі 22 059 (двадцять дві тисячі п'ятдесят дев'ять) грн. 13 коп., 3% річних в сумі 1 629 (одна тисяча шістсот двадцять дев'ять) грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 761 (одна тисяча сімсот шістдесят одна) грн. 28 коп.

3. В решті позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/16640/15.

Повний текст постанови складено: 04.03.2016

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді В.І. Рябуха

Л.М. Ропій