РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/31457/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3"
до Публічного акціонерного товариства "Київенерго"
про визнання припиненими зобов'язань по договору

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Лепех Л.Л. (дов. № 357/03 від 12.01.2015 року)
від відповідача Марковська В.В. (дов. № 91/2015/10/13-1 від 13.10.2015 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 01 березня 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "РАДА 3" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (надалі по тексту - відповідач) про визнання припиненими зобов'язань по Договору № 330579 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 25.11.2002 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку із внесенням змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" для позивача в силу приписів наведеного нормативно-правового акта стало неможливим виконання прийнятих на себе зобов'язань за Договором саме з 26.04.2014 року, оскільки з цієї дати позивач перестав бути виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Саме з цієї дати Товариство з обмеженою відповідальністю "Рада 3" не має правових підстав на виконання умов Договору здійснювати нарахування споживачам за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, та виконувати інші пов'язані з цим зобов'язання за Договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/31457/15, слухання справи призначено на 21.01.2016 року.

20.01.2016 року представник відповідача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" не передбачає автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, а лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Крім того, наголосив на безпідставності застосування до спірних правовідносин статті 607 Цивільного кодексу України та зазначив, що нормами статті 16 Цивільного кодексу України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання зобов'язання за договором припиненим.

21.01.2016 року представник позивача через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав документи на виконання вимог ухвали суду.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 21.01.2016 року оголошено перерву до 11.02.2016 року.

11.02.2016 року представник позивача надав через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надав додаткові документи по справі та клопотання про продовження строків вирішення спору.

Розглянувши подане позивачем 11.02.2016 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2016 року розгляд справи було відкладено на 25.02.2016 року, у зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів у справі.

25.02.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли додаткові документи по справі.

У судовому засіданні 25.02.2016 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, у зв'язку з помилково вказаною датою договору № 330579 від 25.11.2002 року на постачання теплової енергії у гарячій воді та просить суд визнати припиненими зобов'язання за договором № 330579 від 15.10.2003 року.

У відповідності до статті 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до пункту 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 № 18, ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Подана позивачем заява про зміну предмету позову приймається судом до розгляду, позовні вимоги розглядаються з урахуванням заяви поданої в судовому засіданні 25.02.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2016 року розгляд справи відкладено на 01.03.2016 року.

У судовому засіданні 01.03.2016 року представник позивача надав додаткові документи по справі та усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 01.03.2016 року проти позову заперечив, надав пояснення по суті спору.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2003 року між Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго" (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство "Київенерго") (енергопостачальна організація) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" (абонент) було укладено договір № 330579 на постачання теплової енергії у гарячій воді, предметом якого відповідно до пункту 1.1 є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді.

Сторонами узгоджено, що розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію енергопостачальною організацією проводяться згідно з тарифами, затвердженими Розпорядженням № 1245 від 20.02.2002 року Київської міської державної адміністрації, за кожну відпущену гігакалорію без врахування податку на додану вартість (п.1 додатку №3 до договору №330579від 15.10.2003 року). Контрагентами також погоджено можливість зміни тарифів в період дії правочину.

За умовами пункту 8.1 договору № 330579 від 15.10.2003 року останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2003 року.

Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде письмово заявлено одним з контрагентів (пункт 8.4 договору №330579 від 15.10.2003 року).

За умовами пункту 8.4 спірного правочину останній вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення його строку про припинення не буде письмово заявлено одним з контрагентів.

Пунктом 8.2 укладеного між сторонами договору визначено, що правочин припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття рішення арбітражним судом; ліквідації сторін; у випадку повідомлення однією зі сторін у порядку пункту 6.1.4 договору про існування обставин непереборної сили.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та Публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що у зв'язку з внесенням змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація), тоді як позивач не є теплопостачальною організацією та відповідно з 26.04.2014 року не мало права здійснювати нарахування за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та відповідно надавати такі послуги. Таким чином, у зв'язку з істотною зміною обставин та неможливістю подальшого надання таких послуг відповідач просить суд на підставі статті 607 Цивільного кодексу України визнати припиненими зобов'язання по Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330579 від 15.10.2003 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та Публічним акціонерним товариством "Київенерго", які виникли з 26.04.2014 року.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором енергопостачання, а відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику". Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами.

Статтею 714 Цивільного кодексу України також визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Правові засади припинення зобов'язання визначені Главою 50 Цивільного кодексу України.

Так, статтею 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 607 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Обставини, які викликають неможливість виконання, можуть бути як юридичними (заборона певної діяльності), так і фактичними (загибель індивідуально визначеної речі, яка мала б бути об'єктом виконання). Головна умова полягає в тому, що за такі обставини не буде відповідати жодна із сторін зобов'язання.

В даному випадку, суд не вбачає правових підстав для застосування положень статті 607 Цивільного кодексу України, з огляду на наступне.

Частинами 1, 3, 4 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (у редакції, яка була чинною на момент укладення спірного правочину) визначено, що суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору є виконавцем житлово-комунальних послуг. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Судом встановлено, що 26.04.2014 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії", яким було внесено зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", зокрема, статтю 19 було доповнено частиною 4, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

Одночасно, статтю 29 вказаного нормативно-правового акту було доповнено частиною 3, відповідно до якої договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Проте, вказане прийняття змін до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" не передбачає ані автоматичного розірвання договорів у сферах теплопостачання та надання житлово-комунальних послуг, які діяли до прийняття цього закону, ані припинення зобов'язань за такими договорами. Даний Закон лише визначає, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

З огляду на зміни до Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Товариство з обмеженою відповідальністю "РАДА 3", скориставшись своїм правом на захист цивільних прав та інтересів судом, зверталось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про розірвання Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 330579 від 15.10.2003 року.

Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду м. Києва від 04.03.2015 року у справі № 910/22810/14 розірвано з моменту набрання рішенням законної сили договір № 330579 від 15.10.2003 року. на постачання теплової енергії у гарячій воді, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Рада 3" та Публічним акціонерним товариством "Київенерго".

Вказане рішення суду набрало законної сили 17 березня 2015 року, а тому саме з цієї дати зобов'язання за спірним договором є припиненими у зв'язку з його розірванням.

В силу вимог статей 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з покладенням судового збору на позивача в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Рада 3" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.03.2016

Суддя С.В. Стасюк