ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р.Справа № 916/4039/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

За участю представників сторін:

від ДП "Адміністрація морських портів України" - ОСОБА_1 за довіреністю;

від ГУ МВС України в Одеській області - ОСОБА_2 за довіреністю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2015 р.

у справі №916/4039/15

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області

про стягнення 103372,30 грн.

ВСТАНОВИВ

У вересні 2015 р. державне підприємство Адміністрація морських портів України (далі ДП Адміністрація морських портів України) звернулось до господарського суду Одеської області із позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі ГУ МВС України в Одеській області) про стягнення заборгованості у розмірі 103372,30 грн.

Рішенням господарського суду Одеської області від 11 грудня 2015 року (суддя Волков Р.В.) відмовлено у задоволенні позову ДП Адміністрація морських портів України про стягнення з ГУ МВС України в Одеській області 103372,30 грн. заборгованості.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем не доведено невиконання відповідачем умов договору в частині сплати грошових коштів за спожиті послуги, оскільки, відповідно до п.3.3 договору, відповідач здійснює оплату на підставі рахунків позивача протягом 10 банківських днів з моменту отримання рахунку. У той же час, до матеріалів справи не надано рахунків позивача, доказів їх направлення та отримання відповідачем. Як зазначив суд першої інстанції, представник позивача в судовому засіданні надав пояснення, відповідно до яких на адресу відповідача направлялись рахунки, які сам позивач отримував від комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси". Вказане, за твердженням місцевого господарського суду, не відповідає умовам п.3.3 договору, оскільки зазначене комунальне підприємство не є стороною по договору № КД-9703 від 02.11.2006, у відповідача відсутні підстави для сплати рахунків інших осіб з якими у нього немає правовідносин, його обовязок полягає у оплаті наданих послуг саме позивачеві.

За таких обставин, судом першої інстанції, вимоги позивача про стягнення 103372,30 грн. заборгованості визнано такими, що задоволенню не підлягають, внаслідок відсутності доказів наявності обставин, з якими сторони повязали виникнення обовязку здійснити оплату та початок перебігу строку на виконання цього зобовязання, тобто в звязку з відсутністю виставлених позивачем рахунків відповідно до вимог п.3.3 договору.

Не погоджуючись із даним рішенням до Одеського апеляційного господарського суду звернулось ДП Адміністрація морських портів України з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2015 р. у справі №916/4039/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ДП Адміністрація морських портів України до ГУ МВС України в Одеській області про стягнення заборгованості за договором №КД-9703 від 02.11.2006 року.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення господарського суду вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене із неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим воно підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 104, п. 2 ч. 1 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначає апелянт, на виконання п. 5.6 договору оренди державного нерухомого майна від 07.06.2006 р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області та Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, між ДП «Адміністрація морських портів України» та ГУ МВС України в Одеській області укладений договір від 02.11.2006 р. № КД-9703, відповідно до положень якого, адміністрація забезпечує подачу ГУ МВС питної холодної води та гарячої води для господарсько-побутових потреб, подачу теплоносія у вигляді гарячої води для обігріву приміщення, приймання господарсько-побутових стоків та технічне обслуговування вентиляційних систем, а ГУ МВС, у свою чергу, зобовязалося здійснювати оплату за надані адміністрацією послуги.

За твердженням апелянта, на виконання умов договору, позивачем у опалювальні сезони 2013 р. (листопад, грудень), 2014 р. (січень-квітень, листопад-грудень), 2015 р. (січень-квітень) було забезпечено подачу ГУ МВС теплової енергії для обігріву приміщень, що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 4.

Натомість, відповідачем своїх обовязків щодо оплати цих послуг здійснено не було, у звязку із чим за розрахунком позивача за ним утворилась заборгованість за теплопостачання у сумі 97 669,54 грн.

Також, апелянт зазначає, що на виконання п. 2.1.1 та п. 2.1.3 договору, адміністрація у період з 13.06.2013 по 31.08.2015 р. забезпечила ГУ МВС подачу питної холодної води, гарячої води для господарсько-побутових потреб останнього та приймання господарсько-побутових стічних вод від приміщень, що знаходяться у користуванні ГУ МВС.

Відповідач, за твердженням апелянта, у порушення умов договору, послуги з надання питної холодної води, гарячої води для господарсько-побутових потреб останнього та приймання господарсько-побутових стічних вод від приміщень не оплатив, у звязку із чим заборгованість ГУ МВС зі сплати компенсації (відшкодування) витрат адміністрації за водопостачання та водовідведення становить 4 218,92 грн. та 1 483,80 грн., відповідно.

Як вказує апелянт, з метою дотримання взятих на себе ГУ МВС договірних зобовязань та норм чинного законодавства України, уникнення спричинення збитків державі, адміністрацією на адресу ГУ МВС було направлено лист-вимогу від 15.09.2015 р. № 20А.З/10-648 з детальним розрахунком заборгованості щодо оплати за надані у спірний період відповідно до договору послуги. Однак, вищевказаний лист-вимога залишився без відповіді, у звязку з чим ДП «АМПУ» було змушене звернутися до господарського суду Одеської області за захистом своїх прав та законних інтересів з позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості.

Посилаючись на приписи ст.ст. 525, 526, 617 ЦК України та ст. 193 ГК України, скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог адміністрації місцевий господарський суд, у порушення умов договору та вказаних норм чинного законодавства України, фактично позбавив ДП «АМПУ» оплати за надані ГУ МВС у спірний період послуги з теплопостачання, водопостачання та водовідведення.

Скаржник вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на те, що вимоги позивача про стягнення 103372,30 грн. заборгованості задоволенню не підлягають, у звязку з відсутністю виставлених позивачем рахунків, оскільки, рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ПК України, тому, апелянт вважає, що наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплати.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що місцевий господарський суд виніс рішення з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме останнім не були взяті до уваги приписи ст. ст. 212, 613 ЦК України, що, в свою чергу, призвело до невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 року апеляційну скаргу ДП Адміністрація морських портів України на рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2015 р. у справі №916/4039/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

У судовому засіданні від 08.02.2016 року оголошувалась перерва до 29.02.2016 року.

ОСОБА_3о. керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №94 від 26.02.2016 року призначено повторний автоматичний розподіл справи у звязку із перебуванням судді Жекова В.І. у відпустці.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу суду від 26.02.2016 року справу №916/4039/15 розподілено на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29.02.2016 року апеляційну скаргу ДП Адміністрація морських портів України на рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2015 р. у справі №916/4039/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

У судових засіданнях представник скаржника підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача у судових засіданнях надав пояснення згідно з якими заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ДП Адміністрація морських портів України не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2006 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (орендодавець) та ГУ МВС України в Одеській області (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до Державної власності №ДФ-68, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме, нежитлові приміщення в адміністративному будинку (інв.№089081), загальною площею 253,63 кв.м. що перебувають на балансі ДП Одеський морський торговельний порт, що розташовані за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 4.

Згідно з п.5.6. зазначеного договору орендар зобовязується укласти з балансоутримувачем обєкту оренди договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання обєкту оренди, надання комунальних послуг орендарю та користування земельною ділянкою.

На виконання даного пункту договору між ДП Одеський морський торговельний порт (виконавець) та ГУ МВС України в Одеській області (споживач) було укладено договір від 02.11.2006 р. №КД-9703.

Відповідно до п.1 даного договору виконавець забезпечує подачу споживачеві питної холодної води та гарячої води для господарсько-побутових потреб, подачу теплоносія у вигляді гарячої води для обігріву приміщень, прийом господарсько-побутових стоків та технічного обслуговування вентиляційних систем підприємству споживача, а споживач зобовязується за спожиті послуги здійснити оплату за встановленими тарифами (цінами) в строки, визначені даним договором.

Пунктами 2.1.1. - 2.1.6. договору передбачено, що виконавець зобовязується поставляти питну холодну воду та гарячу воду для господарсько-побутових потреб споживача, поставляти теплову енергію у вигляді гарячої води для обігріву службово-побутових приміщень споживача, приймати господарсько-побутові стоки від обєктів споживача, за виключенням аварійних випадків та капремонту мережі, забезпечувати технічне обслуговування вентиляційних систем на обєктах споживача, довести до відома споживача про планове відключення тепло водопостачання не менш ніж за 10 діб, зберігати в технічно справному стані та робити необхідний ремонт зовнішніх мереж, обслуговуючих обєкти споживача.

Згідно з п.2.2.1 2.2.6 споживач зобовязаний забезпечити економне, раціональне витрачання води та тепла, зберігати у справному стані внутрішні системи тепло водопостачання та вентиляції на своїх обєктах, відшкодовувати матеріальні збитки, нанесені портовим мережам, вентиляційним системам та обєктам тепло водопостачання, мережам каналізації скинутим не нормативно очищених стічних вод в портову каналізацію, здійснювати скидання стоків, якість яких відповідає «Правилам приймання стічних вод в систему каналізації м. Одеси», експлуатувати системи тепло водопостачання, водовідведення та вентиляції, керуючись РД 31.35.10-86 «Правил технічної експлуатації портових споруд та акваторій», виконувати платіжну дисципліну, враховуючи, що припинення (розірвання) договору не звільняє споживача від погашення заборгованості за надані послуги, забезпечити безперешкодний цілодобовий доступ представникам виконавця до тепло водопостачальних установ та обладнанню, внутрішнім мережам, а також засобам обліку для виконання службових повноважень (контроль показників, аварійні ремонтні роботи, тощо).

Відповідно до п. 3.1 договору, споживач сплачує виконавцю обєм спожитої холодної води, із розрахунку вартості 1 м3; обєм спожитої гарячої води, із розрахунку вартості їм3; обєм скинутих стоків, із розрахунку вартості 1 м3; кількість теплової енергії, із розрахунку 1 Гкал.

Облік спожитої холодної води, теплової енергії та стічних стоків здійснюється за показниками приладів обліку (пп. 1 п. 3.2 Договору).

Пунктом 3.2 договору встановлено, що у разі відсутності у споживача приладів обліку, за розрахунковими нормами, на підставі вихідних даних, наданих споживачем, згідно СНІП 2.04.01.-85 «Внутрішній водопровід та каналізація» та СНІП 2.04.01.-86 «Теплові мережі».

Згідно з п.3.3. оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця на протязі 10 банківських днів з моменту отримання рахунку споживача.

Звертаючись із позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що на виконання умов договору від 02.11.2006 р. №КД-9703 ним у опалювальні сезони 2013 р. (листопад, грудень), 2014 р. (січень-квітень, листопад-грудень), 2015 р. (січень-квітень) було забезпечено подачу ГУ МВС теплової енергії для обігріву приміщень, що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 4, а також, на виконання п. 2.1.1 та п. 2.1.3 договору, адміністрація у період з 13.06.2013 по 31.08.2015 р. забезпечила ГУ МВС подачу питної холодної води, гарячої води для господарсько-побутових потреб останнього та приймання господарсько-побутових стічних вод від приміщень, що знаходяться у користуванні ГУ МВС.

Проте, за твердженням позивача, відповідач у порушення умов договору свого обовязку щодо оплати наданих послуг не виконав, що й зумовило звернення позивача із позовом про стягнення з ГУ МВС України в Одеській області заборгованості у розмірі 103372,30 грн.

Судом першої інстанції позовні вимоги визнано необґрунтованими та такими, що не відповідають умовам договору, у звязку із чим позивачеві відмовлено у задоволені позову у повному обсязі.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ст.202 Цивільного Кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1,4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з умов укладеного договору (розділ 1 договору) відповідач зобовязався за надані послуги здійснювати оплату за встановленими тарифами в строки, що обумовлені даним договором.

Пунктом 3.3. договору від 02.11.2006 р. №КД-9703 сторони визначили що оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця на протязі 10 банківських днів з моменту отримання рахунку споживача.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем (виконавцем) на протязі усього терміну дії договору жодного рахунку на оплату послуг згідно умов договору, відповідачеві (споживачу) надано не було.

Колегія суддів відзначає, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження надання рахунків на оплату послуг за договором відповідачеві та доказів отримання останнім даних рахунків.

Наявні ж у матеріалах справи рахунки-фактури за постачання теплової енергії не можуть бути доказом виконання позивачем умов п. 3.3. договору від 02.11.2006 р. №КД-9703, оскільки, дані рахунки були надані комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" позивачеві, ДП "Адміністрація морських портів України", а не безпосередньо ГУ МВС України в Одеській області. До того ж, комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" не є стороною договору від 02.11.2006 р. №КД-9703.

Судовою колегією не приймаються до уваги посилання скаржника на те, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти та ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ПК України, тому, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обовязку оплати, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтю 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами договору від 02.11.2006 р. №КД-9703 чітко визначено умови та строки оплати послуг за цим договором, зокрема, п. 3.3. договору від 02.11.2006 р. №КД-9703 встановлено, що оплата здійснюється на підставі рахунків виконавця на протязі 10 банківських днів з моменту отримання рахунку споживача. Будь-яких інших умов щодо оплати наданих послуг даний договір не містить. Таким чином, єдиною підставою для оплати наданих позивачем послуг є виставлені ним рахунки.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на висунуту ним відповідачеві вимогу від 15.09.2015 року, оскільки виходячи зі змісту укладеного між сторонами договору, законодавчих приписів щодо строків (термінів) виконання зобовязання, така вимога не є правовою підставою (юридичним фактом) за яким закон повязує виникнення права вимоги та відповідно обовязку відповідача щодо оплати нарахованої суми.

Окрім того, колегія суддів відзначає, що відповідач у свої письмових поясненнях, що містяться у матеріалах справи та усних поясненнях, що були надані у судових засіданнях суду апеляційної інстанції не заперечував споживання послуг за договором, що був укладеним між ним та позивачем, проте, наголошував на тому, що позивачем не було виконаного умови спірного договору саме в частині виставлення рахунків. Відповідач не має правових підстав для сплати грошових коштів за спожиті послуги ні в який інший спосіб окрім того, що обумовлений умовами договору.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги також не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Отже, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення в рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що місцевий господарський суд розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, належним чином проаналізував правовідносини, що виникли між сторонами, та вірно застосував норми матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає статтям 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Рішення господарського суду Одеської області від 11.12.2015 року у справі №916/4039/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 04.03.2016 р.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Мишкіна М.А.