донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

02.03.2016 справа №908/997/15-г

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
за участю представників:
від позивача: ОСОБА_5 за довіреністю
від відповідача:не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуКонцерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя
на рішення господарського суду Запорізької області
від24.11.2015р.
по справі№908/997/15-г (суддя Немченко О.І.)
за позовом:Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ
до відповідача:Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя
простягнення 18 441 011,07грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» 66 260 938грн.23коп. основного богу, 14 537 821грн.59коп. інфляційних витрат та 3 903 189грн.48коп. 3 % річних.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.03.2015 року у справі №908/997/15-г позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 66 260 938грн.23коп. основного боргу, 14 537 821грн.59коп. інфляційних витрат, 2 423 516грн.51коп. 3 % річних та 71 801грн.10коп. судового збору. В частині стягнення 3 % річних в сумі 1 479 672грн.97коп. відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 02.07.2015 року у справі № 908/997/15-г рішення господарського суду Запорізької області від 24.03.2015 року скасовано частково. Абзац другий та третій резолютивної частини рішення господарського суду Запорізької області від 24.03.2015р. викладено в наступній редакції: «стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 66 260 938грн.23коп. основного боргу, 14 198 402грн.84коп. інфляційних витрат, 3 836 166грн.92коп. 3% річних та 72 729грн.30коп. судового збору. В частині стягнення 3% річних в сумі 67 022грн.56коп. відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.10.2015 року у справі №908/997/15-г рішення господарського суду Запорізької області від 24.03.2015р. та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 02.07.20158 року скасовано в частині позовних вимог про стягнення 14 537 821грн.59коп. інфляційних витрат та 3% річних в сумі 39 031 89грн.48коп. з передачею справи на новий розгляд в цій частині позову до господарського суду Запорізької області. В решті позовних вимог рішення та постанова залишені без змін.

Таким чином, постановою Вищого господарського суду України від 20.10.2015р. залишено без змін постанову Донецького апеляційного господарського суду від 02.07.2015р. та рішення господарського суду Запорізької області від 24.03.2015р. в частині стягнення основного боргу за поставлений природний газ в сумі 66 260 938,23грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м. Київ в частині стягнення з Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя 14 537 821грн.59 коп. інфляційних витрат та 3 903 189грн.48коп. 3 % річних задоволено частково. Стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 3 891 978грн.86коп. 3% річних, 14 306 357грн.52коп. інфляційних витрат та 15 701грн.34коп. судового збору. В решті позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в стягненні нарахованих 3% річних в сумі 1 479 672,97грн., в іншій частині рішення залишити в силі.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції апелянт зазначає неповне зясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та невірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Також, на думку апелянта, операції щодо поставки природного газу оформлені між позивачем та відповідачем не у звітному періоді саме з вини позивача, оскільки ним в порушення строку встановленого п. 3.4. Договору, а саме не пізніше 8-го числа наступного за місяцем продажу природного газу, лише 26.09.2013 року були належним чином оформлені акти та направлені на адресу Концерну «Міські теплові мережі».

Крім того, скаржник не погоджується з розрахунком позивача щодо нарахування 3% річних в розмірі 3 903 189,48грн. та вважає, що в якості початку періоду прострочення по зобовязанням вересня-грудня 2012р. потрібно використовувати дату 27.09.2013р. (наступний день після підписання позивачем актів приймання-передачі природного газу за спірний період).

Представник позивача у судове засідання прибув, заперечував проти доводів апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу не надав з невідомих підстав.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, причини неприбуття суду не повідомив.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого ст.ст. 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

30.09.2011р. між сторонами укладено договір на купівлю-продаж природного газу №14/2530/11 (далі - договір), за умовами п.1.1 якого продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у IV кварталі 2011 році та у 2012 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", далі - газ), для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами, а покупець зобов'язується приймати та оплачувати газ на умовах цього договору.

Згідно з п.3.3 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Пунктом 3.4 Договору визначено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п.11.1 Договору строк його дії в частині реалізації газу - з 01.10.2011р. до 31.12.2012р., а в частині проведення розрахунків - до повного погашення заборгованості.

Додатковою угодою №1 від 30.09.2011р. визначено, що з 01 жовтня 2011 року п. 5.2. статті 5. «Ціна газу» змінено.

Додатковою угодою №2 від 31.08.2012р. змінено п.2.1. статті 2. «Кількість та якість газу», також з 01 липня 2012 року змінено п. 5.2. статті 5. «Ціна газу».

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та глав 19, 20 Господарського кодексу України.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначена норма Цивільного кодексу України кореспондується з положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що у період за який виник спір, сторони перебували у договірних відносинах, що ними не заперечується.

За змістом п.6.1 Договору від 30.09.2011р. №14/2530/11 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Як вбачається з матеріалів справи, сторонами були підписані наступні акти прийому-передачі природного газу: 30.09.2012р. за отриманий природний газ у вересні на суму 2 152 076,43 грн.; 26.11.2012р. за отриманий природний газ у вересні на суму 3 919 666,89 грн.; 27.11.2012р. за отриманий природний газ у жовтні на суму 11 950 108, 5 грн.; 30.11.2012р. за отриманий природний газ у листопаді на суму 51 163 624,8 грн.; 31.12.2012р. за отриманий природний газ у грудні на суму 83 194 865,04 грн. Всього на суму 152 380 341,66 грн.

При цьому, як свідчать матеріали справи, вартість газу, який було поставлено за договором від 30.09.2011р. №14/2530/11 погашена відповідачем лише частково, а саме на суму 86 119 403грн.43коп.

Заборгованість Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя за договором від 30.09.2011р. №14/2530/11 становить 66 260 938грн.23коп. Як вбачається з постанови Вищого господарського суду від 20.10.2015р. по справі №908/997/15-г зазначена сума основного боргу за спірний період встановлена судами при первинному розгляді цієї справи та не оспорюється відповідачем.

Оскільки, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем газу належним чином не виконав, за поставлений газ вчасно не розрахувався, позивачем нараховано 3% річних в розмірі 3 903 189,48грн. за період з 14.10.2012р. до 15.12.14р., а також інфляційні витрати у розмірі 14 537 821,59грн. за грудень 2012 року, січень 2013 року, лютий 2013 року по листопад 2014 року.

Саме стягнення цих коштів є предметом позову у даній справі на теперішній час.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частина 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, встановлює виключення із загального правила про припинення зобовязання у звязку із неможливістю його виконання. Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 229 ГК України, яка встановлює, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобовязання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених Цивільним кодексом України та іншими законами.

Зазначене знайшло відображення у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. №6-113цс14 нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Колегія суддів зазначає, що пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обовязок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто прострочення грошового зобовязання відповідача за договором не повязане з моментом реального підписання сторонами відповідного акту.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що затримка підписання актів не впливає на обовязок сплатити в строк. Дата кінцевої оплати не привязана до актів.

Тому, доводи відповідача про виникнення грошового зобов'язання по оплаті обсягів поставленого газу лише після оформлення та підписання позивачем щомісячних актів приймання-передачі природного газу суд відхиляє як такі, що суперечать нормам права, умовам договору та фактичним обставинам справи.

Виходячи з того, що акти прийому-передачі природного газу підписані сторонами 30.09.2012р. та 26.11.2012р. - за газ спожитий у вересні, 27.11.2012р. - за газ спожитий у жовтні, 30.11.2012р. - за газ спожитий у листопаді, та 31.12.2012р. за газ спожитий у грудні, то з урахуванням умов п. 6.1. Договору, прострочка відповідача почалась з 14.10.2012р. (за актами від 30.09.2012р., 26.11.2012р.), 14.11.2012р. (за актом від 27.11.2012р.), 14.12.2012р. (за актом від 30.12.2012р.) та 14.01.2013р. (за актом від 31.12.2012р.).

Таким чином, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання, і наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові та нараховуються незалежно від вини боржника. Щодо грошових зобовязань діє загальне правило, яке передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за порушення грошового зобовязання та грошові зобовязання не припиняються неможливістю їх виконання.

У звязку з вищевикладеним та здійснивши повний розрахунок 3% річних та інфляційних витрат колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення даної вимоги частково та стягнення з відповідача 3 891 978грн.86коп. 3% річних з 14.10.12р. по 15.12.14р., 14 306 357грн.52коп. інфляційних витрат з лютого 2013 року по листопад 2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

При таких обставинах доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. по справі №908/997/15-г підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» м. Запоріжжя на рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. по справі №908/997/15-г залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 24.11.2015р. по справі №908/997/15-г - залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: І.В. Зубченко

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.