ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 р. Справа №917/2441/15

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.,

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_3 міської ради полтавської області,

вул. Ярослава Мудрого, 33, м. Лубни Полтавська область, 37500

до Управління державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області,

вул. Зигіна, 32-А, м. Полтава, 36000

про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Лубенська міська рада звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до Управління державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області про витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що відповідач без законних підстав користується нежилим приміщенням за адресою: Володимирський майдан, 6, у м. Лубни.

Ухвалою від 26.11.2015 р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 14.12.2015 р.

22.01.2016 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позову заперечує, зокрема стверджує, що починаючи з 1995 року у даному нежитловому приміщенні знаходиться пульт централізованого спостереження ОСОБА_3 підрозділу Державної служби охорони, де проводить свою службову діяльність у сфері охорони громадського порядку та безпеки. Разом з досудовою претензією Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради Полтавської області надало відповідачу копію свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно від 08.10.2014р. та вимагали його звільнення. З наданого свідоцтва випливає, що Лубенська міська рада до жовтня 2014 року, не мала жодних правовстановлюючих документів на дане нежитлове приміщення, але маючи владні повноваження, невідомо з яких мотивів, незаконно вирішила на своїй сесії та прийняла відповідне рішення про привласнення даного приміщення, визначивши йому комунальну форму власності. Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області продовжує користуватися вказаним нежитловим приміщенням, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується, доглядає за приміщенням та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонти, оскільки завжди провадить у ньому службову діяльність.

26.01.2016 р. відповідач подав до суду клопотання про зупинення провадження, в обґрунтування якого зазначає, що 22.01.2016р. до Господарського суду Полтавської області подана позовна заява за вих. №28/Зм про визнання не дійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності та визнання права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: майдан Володимирський, 6, м. Лубни, за набувальною давністю. Відтак, відповідач, що дані судові справи пов'язані між собою, тому не можливий розгляд справи № 17/2441/15 до вирішення пов'язаної з нею справою про визнання не дійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення вказаного клопотання заперечує, оскільки відповідачем не надано належних доказів стосовно порушення провадження за вказаним позовом.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд Господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи.

Судом враховано рекомендації викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", де вказано, що під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин. Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін стосовно заявленого клопотання, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки на час розгляду справи відсутні докази розгляду справи про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Представник позивача в судовому засіданні виклав зміст позовних вимог та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 08.10.2014 року Лубенська міська рада Полтавської області являється власником нежитлового приміщення №1 загальною площею 93,0 кв.м. за адресою м. Лубни, Володимирський майдан, 6.

Позивач зазначає, що без законних на те підстав, вказане приміщення займає територіальний підрозділ Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області (надалі відповідач).

Листом від 04.12.2014 року за вих. №01-13/1290 відповідачу було запропоновано звільнити приміщення та передати його законному власнику або надати документи що підтверджують право користування ним. В подальшому позивачем було направлено ряд листів з вимогами повернути дане приміщення чи документально підтвердити законне право користування ним.

Відповідач вимоги не виконав, приміщення не звільнив.

24.04.2015 року на адресу відповідача була направлена досудова претензія №1 разом з копією свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 08.10.2014 року.

Однак, як стверджує позивач, відповідач претензію не задовольнив, своє право користування належним чином не оформив.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України та статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, особа звертається до суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу. Так, одним із способів захисту права власності є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Згідно з приписами статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. За допомогою цього позову власник захищає не тільки свої права на володіння та користування майном, а також і право на розпорядження ним, оскільки перебування майна у чужому незаконному володінні певним чином обмежує і право власника на розпорядження майном.

Віндикаційний позов є речово-правовим позовом, що може бути пред'явлений лише у разі відсутності між позивачем та відповідачем зобов'язальних правовідносин.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами зобов'язальні правовідносини відсутні.

Об'єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за віндикаційним позовом є особа, яка незаконно володіє майном, незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати, тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави.

Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння власника, тощо). Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться в незаконному володінні.

Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді при зверненні з відповідною позовною заявою, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає із закону або не встановлене рішенням суду.

Відповідач у своїх запереченнях вказує, що в 1995 році Інспекції в справах неповнолітніх ОСОБА_3 передала на баланс Державній службі охорони при УМВС України в Полтавській області дане нежитлове приміщення, так як дані державні установи знаходилися в одній системі МВС України. Акти прийому-передачі даного майна були втрачені при зміні керівництва ОСОБА_3 підрозділу ДСО. Більше 10 років, а саме з 1995 року і до цього часу, відповідач використовує дане приміщення, весь час підтримує його у належному стані, проводить капітальний та поточні ремонти, сплачує комунальні платежі.

На підтвердження даних обставин відповідачем надано копії договорів про надання комунальних послуг з теплопостачання, електропостачання та водопостачання, які не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази добросовісного володіння нежитловим приміщенням №1 загальною площею 93,0 кв.м. за адресою м. Лубни, Володимирський майдан, 6.

Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, Цивільним кодексом України.

Поняття права власності визначено статтею 316 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначений статтею 317 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положення частини другої статті 328 Цивільного кодексу України закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно. Так, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Матеріали справи свідчать про те, що власником нежитлового приміщення №1 загальною площею 93,0 кв.м. за адресою м. Лубни, Володимирський майдан, 6, являється Лубенська міська рада Полтавської області. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів в порядку норм статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, які свідчать про законні підстави користування вказаним приміщенням відповідно до вимог чинного законодавства України.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_3 міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до статті 49 ГПК України, судові витрати в частині сплати судового збору, понесені позивачем, покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене, матеріали справи, обставин справи в їх сукупності, дослідивши і оцінивши подані докази, керуючись статтями 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. В задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі відмовити.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Зобов'язати Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області (вул. Зигіна, 32-А, м. Полтава, 36014, ідент. код 08596989) повернути ОСОБА_3 міській раді Полтавської області (вул. Ярослава Мудрого, 33, м. Лубни Полтавська область, 37500, ідент. код 21053182) нежитлове приміщення №1 загальною площею 93,0 кв.м. вартістю 208 987,00 грн., що знаходиться за адресою Володимирський майдан,6, м. Лубни.

4. Стягнути з Управління Державної служби охорони при УМВС України в Полтавській області (вул. Зигіна, 32-А, м. Полтава, 36014, ідент. код 08596989) на користь ОСОБА_3 міської ради Полтавської області (вул. Ярослава Мудрого, 33, м. Лубни Полтавська область, 37500, ідент. код 21053182) 3 134,81 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

5. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.