ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.03.16р. Справа № 904/570/16

За позовом Державного промислового підприємства "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до Комунального підприємства "КРИВБАСВОДОКАНАЛ", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

про визнання договору про купівлю-продаж права вимоги № 376-БУХ246/1 від 17.10.14р. недійсним

Суддя Рудовська І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 16-04-05 від 04.01.16р.

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 19 від 16.02.16р.

Суть спору:

Державне промислове підприємство "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Комунального підприємства "КРИВБАСВОДОКАНАЛ" (далі - відповідач) про визнання Договору про купівлю-продаж вимоги № 376-БУХ246/1 від 17.10.2014 р., укладений між ДПП "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" та КП "КРИВБАСВОДОКАНАЛ" недійсним та стягнення витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 04.02.2016 р. по справі № 904/570/16 порушено провадження і розгляд справи призначено до розгляду у судовому засіданні на 25.02.2016 р.

В судовому засіданні 25.02.2016 р. оголошено перерву до 09.03.2016 р.

Представник позивача у судових засіданнях наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях заперечував проти позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

При розгляді справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 09.03.2016 року оголошені вступна та резолютивна частини судового рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2014 року між Державним промисловим підприємством "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" (покупець права вимоги) та Комунальним підприємством "КРИВБАСВОДОКАНАЛ" (первісний кредитор за договором банківського рахунку № 43 від 24.05.2013 р., укладеного з ПАТ "БАНК КАМБІО", надалі - продавець) укладений Договір № 376-Бух./246/1 про купівлю-продаж права вимоги (далі - Договір).

Договір спрямований на встановлення цивільних правовідносин, що виникають з приводу продажу продавцем в порядку та на умовах визначених цим Договором та чинним законодавством України, покупцеві права вимоги, належного продавцеві, в межах якого покупець стає кредитором перед Публічним акціонерним товариством "БАНК КАМБІО" (далі ПАТ "БАНК КАМБІО") за грошовими зобовязаннями, які витікають з Договору банківського рахунку № 43, укладеного між Первісним кредитором та ПАТ "БАНК КАМБІО" 24.05.2013 року (п. 1 Договору).

Відповідно до п. 2 Договору до продавця переходять право вимагати (замість продавця) від ПАТ "БАНК КАМБІО" належного виконання частки договірних зобовязань у розмірі 708 821,92 грн., яка витікає з Договору банківського рахунку № 43, укладеного 24.05.2013 р. між продавцем та ПАТ "БАНК КАМБІО", за належне виконання умов Договору щодо проведення платежів на підставі платіжних доручень продавця.

Сторони усвідомлюють, що предметом цього Договору є частка суми грошових зобовязань за період вересня 2014 р. без врахування штрафних санкцій, яка складає 708 821,92 грн.

Пунктом 4 Договору передбачено, що моментом переходу права вимоги від продавця до покупця за Договором, визначеним у п. 1 та п. 2 цього Договору, є дата укладення цього Договору.

Згідно до вимог п. 5 Договору продавець зобовязаний в строк до 30 календарних днів з моменту укладення цього Договору повідомити ПАТ "БАНК КАМБІО" про продажу права вимоги.

На виконання зазначеного пункту Договору відповідачем на адресу банку направлено лист № 4016 від 21.10.2014 р., якому відповідач просив банк провести відповідні зміни та записи у бухгалтерському обліку ПАТ "БАНК КАМБІО".

Згідно п. 7 Договору позивач зобовязувався на протязі 60 днів з моменту укладення Договору, здійснити розрахунки з відповідачем шляхом перерахування грошових коштів або іншим чином, який не суперечить діючому законодавству.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем позивачу направлено лист № 131 від 17.01.2015 р., відповідно до якого повідомлено позивача, що згідно Договору № 376-Бух./246/1 від 17.10.2014 р. про купівлю-продаж права вимоги на суму 708 821,92 грн. між ДПП "КРИВБАСПРОМВОДОПОСТАЧАННЯ" та КП "КРИВБАСВОДОКАНАЛ" та на підставі ст. 203 ГК України, у грудні 2014 р. вчинено наступні дії: КП "КРИВБАСВОДОКАНАЛ" нарахувало фінансові зобовязання ПАТ "БАНК КАМБІО" на суму 708 821,92 грн. та зменшило свої зобовязання на вказану суму перед позивачем, здійснивши відповідні записи у бухгалтерському обліку.

У відповідь № 04-05-261 від 26.01.2015 р. на лист відповідача № 131 від 17.01.2015 р. позивач зазначив, що звертався до банку з проханням погодити відступлення права вимоги на суму 708 821,92 грн., але в задоволенні прохання було відмовлено у звязку з тим, що НБУ не надав свого дозволу з посилання на п. 7 постанови НБУ № 603/БТ від 25.09.2014 р. Окрім того, позивач наголошував про те, що між сторонами не укладено угоду про зарахування зустрічних вимог.

21.04.2015 р. відповідачем на адресу позивача направлено лист № 1223 від 20.04.2015 р. з проханням розглянути можливість заліку однорідних грошових вимог на суму 708 821,92 грн.

В своїй відповіді № 01/7-05-1473 від 22.04.2015 р. позивач додатково повідомив відповідачу про предявлення до нього з боку банку грошових вимог, у звязку з чим позивач вважає підстави для зменшення заборгованості відповідача відсутні.

Також, позивач у позовній заяві вказує, що відповідачем не здійсненні дії щодо передачі документів, а також не дотримано істотних умов при укладені Договору про купівлю-продаж вимоги № 376-БУХ246/1 від 17.10.2014 р.

Таким чином, предметом спору у цій справі є визнання недійсним Договору про купівлю-продаж вимоги № 376-БУХ246/1 від 17.10.2014 р., що і є причиною спору.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 1, ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

В силу вимог ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В п.п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом; відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами ч. 1 ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач має перед банком грошове зобовязання, а укладення спірного Договору направлено саме на часткове погашення позивачем своїх грошових зобовязань перед ПАТ "БАНК КАМБІО".

Враховуючи наведене, вказаний Договір не суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, особи, які вчинили правочин, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин спрямовано на настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 1 та ст. 2 Господарського процесуального кодексу України правом на звернення до господарського суду за захистом порушеного права або охоронюваного законом інтересу наділені підприємства та організації, права та інтереси яких дійсно порушені.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги поданими суду доказами. Обовязок доказування згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони, кожна з яких повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином, суд вважає доводи позивача викладені у позовній заяві безпідставними, не доведеними та необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню з підстав наведених судом з вищевикладеного, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір по справі слід віднести на позивача, оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Судовий збір покласти на позивача.

Суддя І.А. Рудовська

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 84 ГПК

України " 14 " березня 2016 р.