ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09 березня 2016 р. Справа № 903/51/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІНІР"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "К.П.Верес"

про стягнення 294 840,71грн.

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 31.07.2015р.

від відповідача: ОСОБА_2, дов. від 29.02.2016р.

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України представникам сторін розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. В судовому засіданні згідно ст.22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки учасників судового процесу.

У судовому засіданні 09.03.2016р. оголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВІНІР" звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "К.П.Верес" про стягнення 308 987,67грн., в. т.ч. 275 259,34грн. заборгованості за отриманий товар на підставі договору поставки №3004/15 від 30.04.2015р., 33 378,33грн. пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за період з 02.08.2015р. по 02.01.2016р. на підставі п. 5.3 договору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобовязань по договору поставки №3004/15 від 30.04.2015р.

У судовому засіданні 16.02.2016р. представник позивача подав заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу і збільшення розміру позовних вимог в частині пені, просив стягнути з відповідача 305 716,11грн., в т.ч. 260 259,34грн. заборгованості та 45 456,77грн. пені за період з 03.06.2015р. по 15.02.2016р.

Заяви мотивовані сплатою відповідачем основного боргу в розмірі 15 000,00грн.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та інтересів інших осіб, ухвалою суду від 16.02.2016р. прийняті заяви представника позивача від 16.02.2016р.

Ухвалою суду від 01.03.2016р. розгляд справи відкладався на підставі ст.77 ГПК України зважаючи на неподання витребуваних доказів, необхідність витребування нових доказів. Зобовязано подати суду: позивача - надіслати відповідачу розрахунок суми заборгованості станом на 16.02.2016р., докази надіслання подати суду до 22.02.2016р.; відповідача - довідку про включення до ЄДРПОУ станом на день подачі позову, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, у випадку заперечень щодо розрахунків надати контррозрахунок.

01.03.2016р. представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача 130 259,34грн. основного боргу та 45 456,77грн. пені.

Заяву обґрунтував частковою сплатою заборгованості відповідачем.

У відзиві від 01.03.2016р. відповідач позов заперечив, мотивуючи тим, що згідно укладеного договору поставки №3004-15 від 30.04.2015р. TOB «ВІНІР» зобов'язалось постачати на користь ТОВ «К.П.Верес» (шпон) згідно замовлень останнього, а ТОВ «К.П.Верес» - приймати та оплачувати його вартість.

Разом з тим, починаючи з жовтня 2015р. ТОВ «ВІНІР» систематично постачало ТОВ «К.П.Верес» товар, не дивлячись на відсутність замовлень останнього, на умовах, відмінних від укладеного договору. Це пояснювалося тим, що ТОВ «К.П.Верес» має власне виробництво у якому використовується даний вид товару, відтак потреба у ньому виникне у майбутньому. Оплату такого товару сторони домовилися здійснювали по мірі його використання.

Таким чином, поставки товару на підставі видаткових накладних: №РН- 00000667 від 16.10.2015р. на суму 69 863,82грн., № РН-00000668 від 28.10.2015р. на суму 15 3257,58грн., №РН-00000669 від 28.10.2015р. на суму 116 563,54грн., № РН-00000748 від 27.11.2015р. на суму 25574,4грн. здійснювалися без відповідного замовлення.

ТОВ «К.П.Верес» листом, направленим на адресу ТОВ «ВІНІР», запропонувало графік оплати отриманого товару, який був схвалений сторонами.

В результаті досягнутих домовленостей сума неоплаченого товару станом на 01.03.2016р. становить 130 259,34грн., яку відповідач не заперечує та визнає.

Долучив до матеріалів справи платіжні доручення №188 від 11.02.2016р., №232 від 16.02.2016р., №259 від 18.02.2016р., №282 від 22.02.2016р., №344 від 29.02.2016р., №335 від 29.02.2016р., гарантійний лист від 04.02.2016р., адресований директору ТзОВ «ВІНІР».

У судовому засіданні 01.03.2016р. оголошувалась перерва за клопотанням представника позивача до 02.03.2016р. у звязку з необхідністю уточнення розрахунку пені.

02.03.2016р. представник позивача подав заяви про зменшення розміру позовних вимог в частині основного боргу у звязку з добровільною сплатою, просив стягнути з відповідача 34 818,80грн. пені за період з 10.11.2015р. по 02.03.2016р.

До заяви долучив розрахунок пені станом на 02.03.2016р.

Представник відповідача заявою від 02.03.2016р. долучив до матеріалів справи платіжне доручення №354 від 02.03.2016р. на суму 134 894,16грн. з призначенням платежу «за шпон згідно рахунку №53 від 28.10.2015р.».

Водночас, вказав, що сплачена сума включає суму заборгованості в розмірі 130 259,34грн. та суму судового збору в розмірі 4 634,82грн.

Представник позивача звернувся з клопотанням про припинення провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу в сумі 130 259,34грн. на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору внаслідок добровільного погашення боргу.

У судовому засіданні 02.03.2016р. оголошувалася перерва до 09.03.2016р. до 11год. 30хв. для здійснення розрахунку пені з урахуванням вимог ст.254 ЦК України.

09.03.2016р. представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, просив стягнути з відповідача 34 581,37грн. пені за період з 10.11.2015р. по 02.03.2016р.

Заяву обґрунтував неврахуванням вихідних днів при розрахунку пені.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та інтересів відповідача, судом приймаються заяви представника позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення пені від 01.03.2016р., 09.03.2016р., нова ціна позову - 294 840,71грн. .

Водночас, суд зауважує, що у частині стягнення основного боргу провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ст. 80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору.

Господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, -

ВСТАНОВИВ:

30.04.2015р. між ТзОВ "ВІНІР" (продавець) та ТзОВ "К.П. Верес" (покупець) був укладений договір поставки №3004-15, відповідно до умов якого постачальник зобовязався передати у власність покупцеві товар, а покупець - прийняти та оплатити товар (а.с. 11-12).

Пунктом 2.1 договору встановлено, що асортимент, ціна та кількість товару визначається у накладних на товар, які є невідємними частинами договору.

На виконання умов договору позивачем згідно видаткових накладних №РН- 00000667 від 16.10.2015р. на суму 69 863,82грн., № РН-00000668 від 28.10.2015р. на суму 15 3257,58грн., № РН-00000669 від 28.10.2015р. на суму 116 563,54грн., № РН-00000748 від 27.11.2015р. на суму 25 574,4грн. було поставлено ТзОВ "К.П. Верес", а останнім прийнято товар загальною вартістю 508 833,07грн. (а.с. 84-90).

Відпуск та отримання товару стверджуються відмітками відповідача про отримання на вказаних вище накладних, підписи завірені печаткою товариства.

В п. 4.1 договору сторони погодили, що покупець зобовязався оплатити вартість товару протягом 21 календарного дня з моменту отримання товару по накладній.

Всупереч умов договору відповідач товар оплатив частково, що стверджується банківськими виписками позивача за період з 16.10.2015р. по 29.01.2016р. (а.с.14-17).

При цьому утворилась заборгованість в розмірі 275 259,34грн., що стало причиною для звернення кредитора до суду.

Після порушення провадження у справі відповідач сплатив позивачу 275 259,34грн. заборгованості, що стверджується платіжними дорученнями №188 від 11.02.2016р., №232 від 16.02.2016р., №259 від 18.02.2016р., №282 від 22.02.2016р., №344 від 29.02.2016р., №335 від 29.02.2016р., №354 від 02.03.2016р. (а.с. 96-101, 119).

У судовому засіданні 09.03.2016р. відповідач повідомив, що платіжним дорученням №354 від 02.03.2016р. на суму 134 894,16грн. сплачено і судовий збір у розмірі 4 634,82грн.

Відповідно до ст.174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та в результаті дій субєктів, з якими закон повязує настання правових наслідків. Внаслідок укладення договору та дій позивача по відпуску продукції між сторонами виникло зобовязання, врегульоване ст.265 ГК України, ст. 712 ЦК України, згідно яких одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Існування договірних зобовязань, що випливають із договору поставки №3004-15 від 30.04.2015р., не заперечено. Доказів розірвання, визнання договору недійсним у встановленому законом порядку суду не подано.

Під час провадження у справі відповідачем сплачено 260 259,34грн. основного боргу (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.02.2016р.), що стверджується платіжними дорученнями №188 від 11.02.2016р., №232 від 16.02.2016р., №259 від 18.02.2016р., №282 від 22.02.2016р., №344 від 29.02.2016р., №335 від 29.02.2016р., №354 від 02.03.2016р. із призначенням платежу за шпон згідно рахунку №53 від 28.10.2015р. (а.с. 96-101, 119).

В судовому засіданні представник позивача підтвердив сплату основного боргу.

В частині стягнення 260 259,34грн. основного боргу провадження у справі підлягає припиненню згідно п.11 ч. 1 ст.80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору (сплатою відповідачем заборгованості після звернення кредитора з позовом до суду).

Договором поставки №3004-15 від 30.04.2015р. (п. 5.4) передбачено, що у випадку порушення строку оплати за поставлений товар покупець, на вимогу постачальника, сплачує останньому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого в строк товару за кожен день прострочення до дати повного виконання зобовязання.

Позивачем нараховано пеню у розмірі 34 581,37грн. (з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог від 16.02.2016, 01.03.2016р., 09.03.2016р. а.с. 123-126), виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, за період з 10.11.2015р. по 02.03.2016р.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Розрахунок нарахування пені здійснено з дотриманням вимог ст.230-232 ГК України, ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Зважаючи на викладене, вимога позивача про стягнення пені в розмірі 34 581,37грн. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 09.03.2016р. а.с. 123-126), є підставною та підлягає до задоволення згідно ст.230-232 ГК України, ст.ст. 1, 3 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" та п.5.4 договору.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, основний борг сплачений після звернення позивача з позовною заявою до суду та порушення провадження у справі, витрати по сплаті судового збору в сумі 518,72грн. (пропорційно сумі задоволених позовних вимог) слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Суд не приймає пояснення представника відповідача щодо сплати судового збору платіжним дорученням №354 від 02.03.2016р. на суму 134 894,16грн., оскільки в останньому вказано призначення платежу «за шпон згідно рахунку №53 від 28.10.2015р.».

Від представника позивача не надходило клопотання про повернення судового збору у звязку зі зменшенням розміру позовних вимог та припиненням провадження у справі відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Беручи до уваги викладене, керуючись ст.ст. 193, 230-232, 265 ГК України, ст.ст. 692, 712 ЦК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", ст.ст. 44, 49, п. 11 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82-85 ГПК України, господарський суд, -

вирішив:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Провадження у справі в частині стягнення 260 259,34грн. основного боргу припинити.

3.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "К.П. Верес" (45000, м. Ковель, вул. Грушевського, 79, )

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІНІР» (43024, м. Луцьк, проспект Відродження, 24/11, )

34 581,37грн. пені, 518,72грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 35 100,09грн.

4.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено

11.03.2016р.

Суддя С. Т. Філатова