ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

01.03.2016 Справа № 920/40/16

за позовом: Приватного підприємства "ВІТАФРУТ", м. Київ;

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Суми;

про стягнення 39 965 грн. 64 коп.

СУДДЯ ДЖЕПА Ю.А.

За участю представників сторін:

від позивача: не прибув;

від відповідача: не прибув;

При секретарі судового засідання Куриленко О.В.

Суть спору: позивач просить суд стягнути з відповідача 39 965 грн. 64 коп., з яких: 19 869 грн. 40 коп. основного боргу, відповідно до укладеного між сторонами договору поставки від 09.04.2014 № Sv1194; 11 273 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 8 822 грн. 32 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, а також судові витрати, пов'язані з розглядом справи.

Представник позивача в судове засідання не прибув, проте 29.02.2016 надіслав заяву про розгляд справи без їхньої участі. Крім цього, на виконання вимог ухвали суду від 12.01.2016 надіслав для огляду в судовому засіданні оригінали документів. Дані документи судом були оглянуті.

Судом направлялися ухвали на адресу відповідача, поштове відправлення повернуте на адресу суду із зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

Відповідач в дане судове засідання не прибув, письмового відзиву на позовну заяву не подав, правом подати заперечення проти вимог позивача або докази сплати суми заборгованості відповідач не скористався, повноважного представника в судове засідання не направив, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судових засідань в даній справі та для подання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності судового процесу, вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку та встановлений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду справи, суд вважає, що сторонам створені всі належні умови та є підстави для розгляду справи по суті за наявними матеріалами відповідно до вимог ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, суд встановив:

09.04.2014 між Приватним підприємством «ВІТАФРУТ» (позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач) був укладений Договір поставки № Sv1194 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов'язався поставляти та передавати у власність відповідача товар, а відповідач зобов'язався приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах Договору.

Відповідно до п. 3.3. Договору термін оплати товару становить 60 календарних днів моменту передачі товару.

Згідно з п. 5.1. Договору передача товару здійснюється на складі покупця (відповідача) за супровідними документами.

Відповідно до п. 9.4. Договору моментом переходу права власності на кошти за отриманий товар є дата, встановлена п. 3.3. Договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору позивач, починаючи з 30.07.2014 й по 10.09.2014 поставив відповідачу товар в асортименті, кількості та по цінам, зазначеним в товарно-транспортних накладних (далі - ТТН) на загальну суму 45 502,07 грн., що підтверджується відповідними Актами звірки за періоди з 01.04.2014 по 31.07.2014, з 01.07.2014 по 31.08.2014, з 01.10.2014 по 31.10.2014.

Відповідно до зазначених Актів відповідач отримав у власність від позивача товар наступною вартістю:

- 30.07.2014 за ТТН № Хв-В000033 на суму 22 122,49 грн.;

- 06.08.2014 за ТТН № Хв-В000038 на суму 8 695,68 грн.;

- 20.08.2014 за ТТН № Дн-В000093 на суму 4 735,20 грн.;

- 10.09.2014 за ТТН № Хв-В000048 на суму 9 948,70 грн.

Таким чином, відповідач придбав у власність від позивача за Договором товар загальною вартістю 45 502,07 грн.

Факт приймання товару відповідачем підтверджується підписом відповідача та відтиском круглої печатки відповідача на вищезазначених ТТН, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Відповідачем за Договором була здійснена часткова оплата товару в розмірі 13 800 грн., що підтверджується банківськими виписками та актами звірки за періоди з 01.04.2014 по 31.07.2014, з 01.07.2014 по 31.08.2014, з 01.10.2014 по 31.10.2014, з 01.10.2014 по 25.01.2015, з 09.04.2014 по 18.05.2015.

Судом встановлено, що відповідач здійснив повернення товару, поставленого позивачем за договором, на загальну суму 11 832,67 грн. за наступними накладними на повернення:

- № Хв-В000002 від 31.07.2014 на суму 1192,00 грн.;

- № Хв-В000011 від 22.10.2014 на суму 1155,14 грн.;

- № Хв-В000012 від 22.10.2015 на суму 128,00 грн.;

- №Хв-В000001 від 23.01.2015 на суму 1699,10 грн.;

- № Хв-В000002 від 23.01.2015 на суму 1620,57 грн.;

- № Дн-В000003 від 23.01.2015 на суму 1769,88 грн.;

- № Дн-В000004 від 23.01.2015 на суму 2637,97 грн.;

- № Хв-В000014 від 20.04.2015 на суму 727,66 грн.;

- № Хв-В000015 від 20.04.2015 на суму 87,84 грн.;

- № Хв-В000045 від 23.06.2015 на суму 615,63 грн.;

- № Хв-В000046 від 23.06.2015 на суму 169,60 грн.;

- № Хв-В000047 від 23.06.2015 на суму 29,28 грн.

Таким чином, враховуючи суму частково оплаченого товару, поставленого позивачем відповідачу за Договором, та вартість поверненого відповідачем товару, на даний час заборгованість відповідача складає 19 869,40 грн., тобто відповідачем не оплачені:

- ТТН № Хв-В000038 від 06.08.2014 (частково) на суму 5 185,5 грн. (кінцева дата розрахунку - 06.10.2014, дата виникнення прострочення платежу -07.10.2014);

- ТТН № Дн-В000093 від 20.08.2014 на суму 4 735,20 грн. (кінцева дата розрахунку - 20.10.2014, дата виникнення прострочення платежу - 21.10.2014);

- ТТН № Хв-В000048 від 10.09.2014 на суму 9 948,70 грн. (кінцева дата розрахунку -10.11.2014, дата виникнення прострочення платежу - 11.11.2014).

Позивач зазначає, що під датою прострочення платежу мається на увазі дата, від якої починається нарахування штрафних санкцій та втрат від інфляції, тобто наступний день після спливу 60 календарних днів з наступного після поставки дня.

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків, підписаного відповідачем, станом на 25.01.2015 заборгованість відповідача перед позивачем за Договором складала 25 699,41 грн., яка була визнана відповідачем.

Починаючи з 26.01.2015, заборгованість відповідача перед позивачем зменшилася за рахунок часткової оплати та повернення товару.

19.05.2015 позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом була надіслана претензія від 18.05.2015 № 17 про сплату заборгованості за Договором та два екземпляри акту звірки взаєморозрахунків за період з 09.04.2014 по 18.05.2015, які були повернуті позивачу 01.07.2015 через те, що відповідач не забрав надіслане на його ім'я поштове відправлення і закінчився встановлений термін зберігання поштового відправлення, що підтверджується поштовим чеком та відміткою на поштовому конверті, копії зазначених документів приєднані до матеріалів справи.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що після надіслання вищезазначеної претензії відповідач ще виходив на зв'язок і здійснив часткову оплату в розмірі 1000,00 грн. на користь позивача та повернення товару на загальну суму 814,51 грн. (накладні на повернення № Хв-В000045 від 23.06.2015, № Хв-В000046 від 23.06.2015, № Хв-В000047 від 23.06.2015).

Господарський суд вважає вимоги позивача правомірними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З наведеною нормою кореспондується і ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, згідно із якою господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання обома сторонами.

Відповідачем доказів сплати 19 869 грн. 40 коп. заборгованості та аргументованих заперечень проти вимог позивача не подано, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по зазначеному вище договору позивач просить стягнути з відповідача 11 273 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 8 822 грн. 32 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до п. 9.4. Договору за порушення строків оплати товару у відповідності до статті 692 ЦК України Покупець сплачує Постачальнику відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 30 % річних від несплаченої і/або несвоєчасно сплаченої вартості товару, за весь період користування коштами Постачальника.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги стосовно стягнення 11 273 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 8 822 грн. 32 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню на підставі ст. 625, 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони, також якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи, що відповідач порушив умови договірних зобов'язань, з нього на користь позивача підлягають стягненню 1 218 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат останнього зі сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 549, 610, 625, 692 Цивільного кодексу України, ст. 173, 193 Господарського кодексу України ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 40000; код НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "ВІТАФРУТ" (вул. Фрунзе, б. 17/2, м. Київ, 04080; код 35219862) 19 869 грн. 40 коп. основного боргу, 11 273 грн. 92 коп. інфляційних втрат, 8 822 грн. 32 коп. процентів за користування чужими грошовими коштами, 1 218 грн. 00 коп. відшкодування витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 09.03.2016

СУДДЯ Ю.А. ДЖЕПА