ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2016 р.Справа № 922/32/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Светлічного Ю.В.

при секретарі судового засідання Ліпчанській В.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ХБК-Буденерго", м. Харків
до Приватного підприємства "V.I.D.", м. Харків
про стягнення 320046,00 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 довіреність № б/н від 01.07.15р.;

відповідача - ОСОБА_2 директора;

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ХБК-Буденерго" (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Приватного підприємства "V.I.D.", в якій позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за невиконаним договором підряду 2808/2014р. від 28.08.2014р. у розмірі 77000,00 грн. Крім того, позивач просить судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні, яке відбулося 02 березня 2016 року підтримав заяву про уточнення позовних вимог, яке надане ним через канцелярію суду 01.03.2016р. В поданій заяві позивач користуючись правами наданими йому ст. 22 ГПК України просив стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 320046,00 грн., з яких 77000,00 грн. сума основного боргу, пеню у розмірі 12380,00 грн., 3% річних у розмірі 3152,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 35784,00 грн. та штраф у розмірі 191730,00 грн.

Враховуючи, що згідно ч.4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви, судом прийнято заяву позивача як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжив розгляд справи з урахуванням цих змін.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 04 березня 2016р. о 10:00.

Присутній представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити.

Присутній представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у задоволенні позову відмовити, але відзив на позов та підтверджуючих документів в обґрунтування своїх заперечень до суду не надав.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників позивача та відповідача господарським судом встановлено наступне.

28 серпня 2014 року між ТОВ "ХБК-Буденерго" (позивач та замовник за договором) та Приватним підприємством "V.I.D." (відповідач та виконавець за договором) було укладено договір підряду №2808/2014 р. (далі по тексту - договір).

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до умов договору відповідач взяв на себе зобов'язання виготовити, поставити та виконати монтаж секційних воріт промислових розміром 6000*2000 в комплекті з автоматичною системою відкриття-закриття на об'єкті: транспортна (Західна) прохідна ПАТ "Харківський плитковий завод", а позивач прийняти та оплатити секційні ворота відповідно до умов договору. Загальна вартість договору становить 77000,00 грн., в т.ч. ПДВ 20% -12833,33 грн.

Згідно п.2.1 договору, строк поставки і монтажу продукції 21 (календарних днів) з дня проведення позивачем передоплати у розмірі 70% вартості договору відповідно п. 3.1. договору та за умови готовності пройому і наявності на місці установки електроенергії.

Відповідач надав позивачу відповідачу специфікацію №1 до договору для оплати та просив здійснити 100% оплату товару для здійснення закупівлі імпортних комплектуючих для виготовлення замовлення позивача.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав та здійснив оплату 100 % вартості замовлення - секційних воріт промислових розміром 6000*2000 в комплекті з автоматичною системою відкриття-закриття, що підтверджується платіжним дорученням №590 від 01.09.2014р. у розмірі 77000,00 грн. (сімдесят сім тисяч грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 12 833,33 грн.).

Відповідач грошові кошти отримав, але поставку та монтаж секційних воріт промислових розміром 6000*2000 в комплекті з автоматичною системою відкриття-закриття не здійснив, документів на підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором до суду не надав.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вказані обставини та те, що відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував наявність заборгованості перед позивачем, хоча мав можливість скористуватись своїми процесуальними правами та надати документи в обґрунтування своєї позиції по справі, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача в частині стягнення коштів в сумі 77000,00 грн. (сума основного боргу) правомірна та обґрунтована, така, що не спростована відповідачем, тому підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на його користь 3% річних у розмірі 3152,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 35784,00 грн.

В силу вимог ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд приходить до висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства, інтересам сторін та підлягає задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 12380,00 грн.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч.2 ст. 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України передбачає, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналіз вищезазначених норм права дає суду підстави вважати, що сторони повинні забезпечити виконання зобов'язання неустойкою (пенею, штрафом) у письмовій формі за згодою сторін, якщо забезпечення виконання зобов`язання не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи сторони не забезпечили у відповідності до чинного законодавства (у письмовій формі) виконання зобов'язання відповідачем пенею, не погодили її розмір, тому нарахування позивачем пені в сумі 12380,00 грн. є безпідставним, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" є безпідставним, оскільки цим законом встановлюється лише граничний розмір пені за прострочення платежу - не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня (від суми простроченого платежу), а не забезпечення виконання зобов'язання сторонами.

Крім того, позивачем заявлений до стягнення з відповідача штраф у розмірі 191730,00грн.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п. 6.1. договору сторони погодили, що у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 0,5 % від суми даного договору за кожний день прострочення виконання своїх зобов'язань.

За розрахунком позивача, який викладений в заяві про уточнення позовних вимог, ним здійснено нарахування штрафу за кожен день прострочення, а саме за 498 днів, що склало 191730,00 грн.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно ч.1 та ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штраф нарахований позивачем у розмірі 0,5 % за кожен день прострочення строком у 498 днів, не є а ні штрафом, оскільки нарахований не одноразово, а за кожен день прострочення, а не пенею у розумінні ст. 549 ЦК України, оскільки пеня нараховується за невиконання грошового зобов'язання, але грошового зобов'язання у відповідача не було, а було зобов'язання виконати певні роботи, тому суд вважає за необхідне обмежити строк нарахування до шести місяців.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що сторони у даній справі забезпечили виконання зобов'язання у вигляді неустойки.

Відповідно ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частина 3 ст. 551 Цивільного кодексу України надає суду право зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню з боржника, якщо він (розмір неустойки) значно перевищує розмір збитків, яких зазнав кредитор внаслідок порушення зобов'язання боржником та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Згідно ч.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пп.3.17.4 п.3 Постанови Пленуму ВГС України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, сума заборгованості відповідача перед позивачем становить 77000,00 грн. Позивач не надав суду доказів понесення збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за спірним договором. Судом здійснено перерахунок неустойки, якою сторони забезпечили виконання зобов'язань за договором, подвійною ставкою НБУ України за термін у півроку, що становить 12328,44 грн.

З огляду на вищевикладене та те, що позивачу рішенням суду відшкодовані сума боргу відповідача у розмірі 77000,00 грн. враховуючи те, що заявлена до стягнення сума штрафу у розмірі 191730,00 грн. і розмір суми боргу у розмірі 77000,00 грн., спричинених порушенням відповідачем договірних зобов'язань є неспіврозмірною, а також те, що порушення відповідачем зобов'язання не завдало збитків позивачу, відповідно до цього керуючись п.3 ч.1 ст.83 ГПК України, суд вважає за необхідне зменшити розмір штрафу заявленого відповідачем та стягнути з відповідача неустойку у розмірі 12328,44 грн.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 179401,56 грн. - у задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, з вини якого спір доведено до суду пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 43, 47, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "V.I.D." (61171, м. Харків, Салтівське шосеАДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ХБК-Буденерго" (61017, м. Харків, вул. Котлова, буд. 168, п/р 0378 в АТ "ПроКредитБанк", код банку (МФО 320984, ) заборгованість за невиконаним договором підряду 2808/2014р. від 28.08.2014р. в сумі 128264,44 грн.: з яких 77000,00 грн. - основна сума боргу, 3% річних у розмірі 3152,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 35784,00 грн., неустойку у розмірі 12328,44 грн. та судовий збір у розмірі 1923,97 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 12380,00 грн. та штрафу у розмірі 179401,56 грн. - у задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 09.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_3