ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р.Справа № 922/51/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Терновій М.П.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група", м. Київ
до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф", м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф" (відповідач) про стягнення страхового відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу) у розмірі 23 021,22 грн. з яких: 22 132, 19 грн. - відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (в порядку регресу), 227,39 грн. - 3% річних, 661,64 грн. - інфляційні втрати та судові витрати.

Позовні вимоги вмотивовано вимоги тим, що до позивача, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки в порядку регресу.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 2.02.2016 року.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 2.02.2016 року на 23.02.2016 року, а з 23.02.2016 року на 2.03.2016 року.

Ухвалою суду від 25.02.2016 року було виправлено описку в ухвалі суду від 23.02.2016 року.

Представник позивача у призначене судове засідання 02.03.2016 року не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до телефонограми у якій зазначено що позивач на зазначені у матеріалах справи телефонні номери не відповідає, дана телефонограма долучена до матеріалів справи.

Представник відповідача у призначене судове засідання 02.03.2016 року не з'явився, витребувані судом документи не надав, про причину неявки на час розгляду справи суд не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення ухвали суду, яке долучено до матеріалів справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 Господарського процесуального кодексу України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Ухвалами господарського суду Харківської області від 11.01.2016 року, 2.02.2016 року та від 23.02.2016 року сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, а також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статей 4-3 та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи відповідно до вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 2.03.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

13.06.2014 року року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі позивач, страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф" (далі відповідач, страхувальник) був укладений поліс (договір) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України) № АІ/6637545 (далі - поліс) (т. 1, а.с. 9).

Відповідно до пункту 3 полісу, визначено що, строк дії полісу з 13.06.2014 року по 12.06.2015 року включно.

Згідно пункту 4 полісу, страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну становить 50 000,00 грн.

Пунктом 5 полісу, сторони погодили, що розмір франшизи становить 1 000,00 грн.

Пунктом 7 полісу встановлено, що забезпечений транспортний засіб тип С2 номерний знак НОМЕР_1, ТАТА LPT 613.

Відповідно до постанови Балаклійського районного суду Харківської області від 14.05.2015 року у справі № 610/1458/15-п № пров. 3/610/261/2015 було встановлено, що 24.04.2015 року о 16-40 год. ОСОБА_2 на 58км+300м а/ш Харків-Зміїв-Балаклія-Горохуватка ТАТА , номерний знак НОМЕР_1, перед виїздом та в русі неуслідив за технічною несправністю транспортного засобу, внаслідок чого відлетіло два задніх лівих колеса, які викотилися на зустріч автомобілю НОМЕР_2 та зіткнулися з передньою частиною даного автомобіля. В результаті порожньо транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження, тілесні ушкодження ніхто не отримав.

Постановою Балаклійського районного суду Харківської області від 14.05.2015 року у справі № 610/1458/15-п № пров. 3/610/261/2015 було визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 340, 00 грн. (т. 1, а.с. 11).

Як зазначає позивач, власником транспортного засобу ТАТА LPT 613 номерний знак НОМЕР_1 є Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф".

28.04.2015 року оцінювачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 було складно звіт № 44/04/15 про оцінку колісного транспортного засобу висновок оцінювача, відповідно до якого вартість відновлюваного ремонту з урахуванням зносу становить 23 132, 19 грн., а ринкова вартість зазначеного транспортного засобу складає 83 360, 00 грн. (т. 1, а.с. 12-18).

Статтею 979 Цивільного кодексу України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

27.04.2015 року до позивача надійшла заява ОСОБА_3 (зареєстрована за № ПССЦВ-623) про настання страхового випадку та виплати страхового відшкодування (т. 1, а.с. 19).

Позивачем був складений страховий акт № ПССЦВ-623 за страховим випадком згідно з полісом № АІ/6637545 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 13.06.2014 року.

Відповідно до якого до сплати підлягала сума страхового відшкодування у розмірі 22 132, 19 грн. ОСОБА_3 згідно її заяви (т. 1, а.с. 19), що підтверджується платіжним дорученням (т. 1, а.с. 21); - № 11860 від 18.06.2015 року на суму 22 132, 19 грн.

Як зазначає позивач, 23.07.2015 року за № 491-02/1/18 року була складена регресна вимога про сплату суми страхового відшкодування у розмірі 22 132, 19 грн. на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (т. 1, а.с. 22).

Зазначену претензію відповідачем залишено без відповіді та без задоволення, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

За змістом положень частини 1 статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Згідно статті 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальника.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодування особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, у разі, зокрема, якщо дорожньо-транспортна пригода визначена в установленому порядку безпосереднім наслідком невідповідності технічного стану та обладнання транспортного засобу існуючим вимогам Правил дорожнього руху (г) підпункт 38.1.1., пункту 38.1. статті 38 цього Закону).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобовязання перед потерпілим.

2. Регрес має місце після припинення зобовязання з відшкодування шкоди.

Можливість страховика на відшкодування шкоди в порядку регресу зі страхувальника, який є суб'єктом господарювання, внаслідок спричинення страхового випадку його працівником, повністю узгоджується із загальними засадами правового регулювання відносин, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди. Так, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Як встановлено судом між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, а саме 13.06.2014 року було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (діє на території України) № АІ/6637545 (т. 1, а.с. 9).

Посилання позивача щодо порушення відповідачем вимог пункту ґ підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи не містять підтвердження наявності трудових відносин між Товариством з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф" та ОСОБА_2 Доказів у підтвердження викладених у позовній заяві позивачем до суду не надано.

Відповідно до приписів статті 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Із аналізу норм вищевказаного закону слідує, що рішення про виплату/невиплату страхового відшкодування відбувається після проведення перевірки та розслідування страхового випадку. За відсутності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування - страхових здійснює виплату страхового відшкодування потерпілій особі (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) тощо.

Судом встановлено, що позивач добровільно виплативши страхове відшкодування, фактично визнав дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 24.04.2015 року страховим випадком.

Прийняття такого рішення підтверджує факт того, що позивач був обізнаний про всі обставини справи, учасників ДТП, мав необхідний обсяг інформації та документів про дорожнього-транспортну пригоду, а тому визнав наявність підстав для виплати страхового відшкодування потерпілій особі добровільно сплативши страхове відшкодування.

У відповідності до вищевказаного, позивач із відповідачем знаходились у договірних відносинах. Виплати позивачем було здійснено, у відповідності до платіжного доручення (т.1 а.с. 21), на підставі страхового акту № ПССЦВ-623, поліс АІ/6637545 від 13.06.2014 року страхувальник товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Тріумф".

За таких обставин слід визнати відсутність порушень прав позивача з боку відповідача про стягнення шкоди в порядку регресу, оскільки регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних.

Також, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс15 від 16 вересня 2015 року, в якій зазначено, що регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних. У випадку визнання страховиком ДТП страховим випадком, добровільної сплати страхового відшкодування не може бути підставою для стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу, оскільки такий страховий випадок визнається та не оспорюється страховиком.

Згідно статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до пункти 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції " №18 від 26.12.2011 року якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір у разі відмові у позові покладається на позивача.

Керуючись статтями 33-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_4