РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/31398/15

За позовом Державного підприємства "Димерське лісове господарство"

до Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут"

про стягнення 664 235,61 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники:

Від позивача Опаріна А.Л. - довіреність № 01-10 від 06.01.2016; Опаріна О.Л. - довіреність №01-11 від 06.01.2016.

Від відповідача Куценко О.О. - довіреність №98 від 27.10.2015;

Рішення прийнято з дотриманням вимог статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголювалася перерва.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду м. Києва передані вимоги Державного підприємства "Димерське лісове господарство" про стягнення з Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" на користь позивача 664 235,61 грн. збитків та 9 963, 53 грн. - судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні правовідносини у справі виникли у зв'язку з відшкодуванням збитків, заподіяних внаслідок тимчасового зайняття відповідачем земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 порушено провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду на 26.01.2016.

26.01.2016 оголошено перерву в розгляді справи до 09.02.2016 в зв'язку з необхідністю надати додаткові докази по справі

09.02.2016 представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов, надали письмові пояснення на відзив.

Представник відповідача проти задовлення прозовних вимог заперечив, посилаючись на їх необґрунтованість, надав письмові заперечення та заявив про застосування строків позовної давності.

Судом, у відповідності з вимогами ст. 81-1 ГПК України складено протоколи, які долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 09.02.2016 згідно ст. 85 ГПК України судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд

В С Т А Н О В И В :

18.10.2000 р. між Глібівською сільською радою та НТУУ "КПІ" був укладений договір на право тимчасового довгострокового користування землею, згідно з п. 1.1 якого сільська рада передає, а НТУУ "КПІ" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 19,51 га, у тому числі - 16,41 га лісів, 3,1 га інших угідь.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що саме позивач є постійним користувачем земельної ділянки Кам'янського лісництва в кварталі 81 виділ 5, 6, 7, 16, 17 площею 19,2 га, яка знаходиться у власності держави.

19.12.2014 комісією Вишгородської районної державної адміністрації визначено розмір збитків заподіяних позивачу внаслідок тимчасового зайняття відповідачем вказаної земельної ділянки. За результатами роботи комісії Вишгородської районної державної адміністрації складено акт від 19.12.2014, згідно з яким розмір збитків становить 664 235, 61 грн.

Керуючись ст. 88 Земельного кодексу України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин від 18.12.1990 р. № 561-ХІІ, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №284 від 19.04.1993 р. "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам", позивач просить стягнути з відповідача 664 235, 61 грн. збитків.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

19.11.1966 р. Виконавчим комітетом Київської обласної Ради депутатів трудящих було прийняте рішення № 907 про відведення земельної ділянки площею 20 га Київському ордена Леніна політехнічному інституту під перебазування студентського спортивно-оздоровчого табору з лісів І групи Кам'янського лісництва Димерського лісгоспзагу на строк існування табору.

Згідно з вказаним рішенням виконком обласної ради ухвалив затвердити представлений обласним управлінням сільського господарства проект виділення земельної ділянки Київському ордена Леніна політехнічному інституту під перебазування студентського спортивно-оздоровчого табору з лісів І групи Кам'янського лісництва Димерського лісгоспзагу площею 20 га, з них покритої лісом -15,5 га, не покритої лісом - 4,5 га.

Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 11.01.1967 р. № 18-р було прийнято пропозицію Київського облвиконкому на відведення Київському ордена Леніна політехнічному інституту для перебазування студентського спортивно-оздоровчого табору 20 гектарів землі, у тому числі - 15,5 га, вкриті лісом, із земель Димерського лісгоспзагу, відведення земель ухвалено здійснити на умовах, визначених у рішенні Київського облвиконкому від 19.11.1966 № 907.

На відведеній земельній ділянці було побудовано і введено в експлуатацію спортивно- оздоровчий табір площею 2042 кв.м, що підтверджується актом прийняття в експлуатацію державною приймальною комісією закінченого будівництвом об'єкта - студентського спортивно - оздоровчого табору КПІ на Київському морі від 29 грудня 1978 р.

07 липня 1999 року Димерський держлісгосп листом №71, адресованим ВО "Київ-ліс", не заперечив щодо надання НТУУ "КПІ" права подальшого тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою 19,6 га строком на 49 років і надав згоду на оформлення права користування державним актом.

Згідно рішення № 4 від 06 травня 1998 р. Глібівська сільська рада передала повноваження відносно землевпорядкування своєму виконавчому комітету.

Згідно з рішенням № 10 від 25.02.2000 р. (долучено позивачем до позовної заяви) виконком Глібівської сільради Вишгородського району розглянув виготовлену земельно- кадастровим бюро при Вишгородському райвідділі земельних ресурсів технічну документацію по оформленню права тимчасового довгострокового користування землею НТУУ "КПІ" та вирішив передати НТУУ "КПІ" у тимчасове довгострокове користування строком на 25 років земельну ділянку площею 19,5074 га під існуючий студентсько-оздоровчий табір "Політехнік".

Пунктом 3 рішення встановлено Національному технічному університету України "Київський політехнічний інститут" укласти з сільською радою договір на право тимчасового довгострокового строком на 25 років користування землею.

18.10.2000 р. між Глібівською сільською радою та НТУУ "КПІ" був укладений договір на право тимчасового довгострокового користування землею, згідно з п. 1.1 якого сільська рада передає, а НТУУ "КПІ" приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 19,51 га, у тому числі - 16,41 га лісів, 3,1 га інших угідь.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що земельна ділянка надається на умовах тимчасового довгострокового користування строком на 25 років під існуючий студентський оздоровчий табір.

Договір зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 18 жовтня 2000 року за № 5.

Вказаний договір є чинним.

Тобто, фактичне вилучення землі у позивача, надання її у користування відповідачу та встановлення меж земельної ділянки було здійснене в момент укладання між відповідачем та Глібівською Сільською радою Договору на право тимчасового довгострокового користування землею від 18.10.2000 р.

Позивач вказує, що є постійним землекористувачем земельної ділянки на підставі Проекту організації та розвитку лісового господарства ДП "Димерський лісгосп" Київської області Камянське лісництво, розроблений Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням "Українська лісовпорядна експедиція" від 2007 року.

Згідно з частиною 1, 2 статті 23 Земельного кодексу України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними радами народних депутатів. Форма державних актів затверджується Верховною Радою України.

Право власності на землю або право постійного користування земельною ділянкою, у відповідності до статті 22 Земельного кодексу України 1990 року, виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Таким чином, проект організації та розвитку лісового господарства ДП "Димерський лісгосп" Київської області Камянське лісництво, розроблений Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об'єднанням "Українська лісовпорядна експедиція" на час укладання договору на право тимчасового користування землею від 18 жовтня 2000 року не може вважатися правовстановлюючими документами на спірну земельну ділянку, оскільки даний проект розроблено через сім років після укладання договору.

Так, пункт 5 Розділу 8 Прикінцевих положень Лісового кодексу України визначає, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Дана норма була введена до Лісового кодексу України внаслідок прийняття Закону від 08.02.2006 року № 3404-ІV, яким Лісовий кодекс України було повністю викладено у новій редакції. Станом на 18.10.2000 року відповідна норма, як і сам розділ 8 Прикінцеві положення, у Лісовому кодексі України, були відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 48 Лісового кодексу України матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Виходячи зі змісту позовної заяви та копії вказаного вище проекту, даний проект не затверджений державними органами охорони природи та державними органами лісового господарства України.

Таким чином, позивачем не надано належних доказів перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні останнього на момент укладання договору від 18.10.2000, а відтак у позивача відсутнє право на звернення до суду з поданим позовом.

Крім того, ст. 156 Земельного кодексу України встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

- вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

- тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

- встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

- погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

- приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

- неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Вказаний перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Однак, позивач на підтвердження позовних вимог не вказує з яких саме підстав просить відшкодувати збитки та за який період здійснюється нарахування збитків.

Відповідно до статті 157 Земельного кодексу України, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 р. № 1279 "Про розміри та Порядок визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва,які підлягають відшкодуванню" передбачено, що відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, спричинених вилученням сільськогосподарських і лісових угідь для цілей, не пов'язаних із веденням сільського і лісового господарства, провадиться юридичними і фізичними особами в двомісячний термін після затвердження у встановленому порядку проекту відведення їм земельних ділянок, а у випадках поетапного освоєння відведених угідь для добування корисних копалин відкритим способом -у міру їх фактичного надання.

З матеріалів справи вбачається, що рішення на підставі якого відповідачу були затверджені матеріали технічної документації по оформленню права тимчасового довгострокового користування землею, Глібівською сільською радою Вишгородського району було прийнято 25.02.2000 р.

Таким чином, у позивача право на звернення з позовом про відшкодування збитків відповідачем спричинених вилученням лісових угідь для цілей, не пов'язаних із веденням лісового господарства розпочалося зі спливом двохмісячного строку з моменту затвердження Глібівською сільською радою Вишгородського району технічної документації відведення земельної ділянки.

Також, схожі положення щодо відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам містяться в постанові Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 р. № 284 "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам".

Зокрема, пунктом 5 даного порядку зазначено, що збитки відшкодовуються власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, підприємствами установами, організаціями та громадянами, що їх заподіяли, за рахунок власних коштів не пізніше одного місяця після затвердження актів комісій, а при вилучені (викупі) земельних ділянок -після прийняття відповідною радою рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок у період до видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку підприємства, установи, організації або громадянина.

Даний строк позивачем також пропущено, оскільки договір на право тимчасового користування землею було підписано сторонами 18.10.2000 року.

Тобто, за будь-яких умов, позов повинен був бути поданий не пізніше 18.10.2003 року.

Пунктом 6 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин в частині позовної давності мають застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 р.

Згідно статті 76 Цивільного кодексу Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до статті 75 Цивільного кодексу Української РСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно статті 80 Цивільного кодексу Української РСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Оскільки, як встановлено вище, позивачем пропущено строк позовної давності, клопотання про його поновлення не заявлено, поважних причин для його поновлення, ні прокуратурою, ні позивачем не наведено, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги Державного підприємства "Димерське лісове господарство" про стягнення з Національного технічного університету України "Київський політехнічний інститут" збитків у розмірі 664 235,61 грн. не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 17.02.2016 року.