ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р.Справа № 916/49/16

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Горбатюку Р.О.

за участю представників сторін :

Від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 04/11 від 04.11.2014р.;

Від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/49/16:

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ";

До відповідача: Приватного сільськогосподарського підприємства "КОЛОС";

про стягнення 338708,41 грн., -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю „Українська аграрно- хімічна компанія (далі Позивач) звернулось до приватного сільськогосподаського підприємства „Колос (далі Відповідач) із позовом про стягання коштів посилаючись на те, що за договором поставки № 12/18 від 07 травня 2015 р. укладеного між сторонами у справі, відповідач отримав від позивача засоби захисту рослин (далі Товар) на суму 311546,28 грн., проте відповідач до теперішнього часу за отриманий товар не розрахувався.

З підстав п.11.2 Договору на вказану суму боргу відповідачеві нараховано пені в сумі 12 393.57 гр. та п.8 додатку № 1 до договору курсова різниця гривні до долару США (міжбанківський валютний курс продажу долара США на день, попередній до виписки накладної, який щоденно розміщується Укрдилінгу за адресою в Інтернеті - www/udinform.com) в сумі 14768,56 грн. Загалом сума боргу складає 338708,41 грн.

Керуючись ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України позивач просить позов задовольнити та стягнути з Відповідача вказані суми.

Відповідач в засідання суду не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи за наявною у позові та зазначеною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців адресою (поштові повідомлення з відміткою про отримання ухвали суду відповідачем у справі ).

Відповідно до п.3.9.1 Постанови Пленум Вищого Господарського Суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, - 3.9.1. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідач відзив на позов не надав.

Таким чином, суд розглядує справу за наявними в ній матеріалами за приписами ст.75 ГПК України.

В засіданні суду 16 грудня 2015 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення в порядку ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представника позивача, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори-основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як випливає з матеріалів справи, 07 травня 2015 р. сторонам у справі укладений вказаний Договір, за яким Продавець (Позивач) зобовязався поставити Покупцю (Відповідачу) вказаний вище Товар, а Покупець прийняти його та розрахуватись у строки, визначені у додатках до Договору.

На виконання вказаного Договору позивачем поставлено, а відповідачем отримано за накладною № 12/18 від 07.05.2015 р. Товару на суму 311546,28 грн.

Факт отримання відповідачем вказаного Товару підтверджується його печаткою у вказав накладній.

За п.5 додатку № 1 від 07.05.2015 р. до Договору відповідач повинен був розрахуватись на отриманий товар не пізніше 01 листопада 2015 р., проте до теперішнього часу не розрахувався.

Доказів оплати Товару відповідачем не надано.

За п.8 додатку № 1 від 07.05.2015 р. до Договору у випадку, якщо покупець несвоєчасно або не повністю розрахувався з продавцем з Товар, Продавець вправі перерахувати прострочену частину вартості Товару по комерційному курсу гривні до долара США на відповідну дату перерахунку, зокрема дату претензії (вимоги, дату звернення до суду тощо) (формула розрахунку приводиться у позовній заяві).

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 03.12.2015 р. курсова різниця складає 14 768,56 грн.

За п. 11.2 Договору за несвоєчасний або неповний розрахунок за отриманий Товар відповідачеві нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Нацбанку України за кожен день прострочення від вартості неоплаченого Товару.

Період прострочення оплати товару складає 33 дні з 02.11.2014р. п 04.12.2015 р. та складає 12 393,57 грн. за наданим позивачем розрахунком.

Перевирівши надані позивачем розрахунки сум стягнення суд приймає їх до уваги та вважає правильними.

Проаналізувавши вказані докази, суд приймає їх до уваги як такі що доводять правомірність вимог Позивача. Вказані докази сумніву у суду не викликають.

Посилання Позивача на вищенаведені ним норми ЦК та ГК України суд вважає правильним, оскільки саме цими нормами ЦК та ГК України регулюються правовідносини по даному спору.

Зворотнього відповідачем в порядку ст. 33 ГПК України не доведено.

Підсумовуючи викладене господарський суд вважає вимоги позивача законними, обґрунтованими і тому підлягаючими задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України при задоволенні позову судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "КОЛОС" (67912, Одеська область, Красноокнянський район, с. Гавиноси, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКА АГРАРНО-ХІМІЧНА КОМПАНІЯ" (03040, м. Київ, вул. Стельмаха, 6 А, ) основний борг у сумі 311546 (триста одинадцять тисяч п'ятсот сорок шість) грн. 28 коп., курсову різницю у сумі 14768 (чотирнадцять тисяч сімсот шістдесят вісім) грн. 56 коп., пеню у сумі 12393 (дванадцять тисяч триста дев'яносто три) грн. 57 коп. та судовий збір у сумі 5080 (п'ять тисяч вісімдесят) грн. 63 коп.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29 лютого 2016 р.

Суддя М.І. Никифорчук