ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р. Справа № 914/2478/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу приватного підприємства Вітус (надалі ПП Вітус), б/н та б/д (вх. № ЛАГС 01-05/5652/15 від 01.12.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 10.11.2015р.

у справі № 914/2478/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю Аромат (надалі ТзОВ Аромат), м. Південне, Харківська область

до відповідача: ПП Вітус, м. Львів

про стягнення 78 716,25 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 10.11.2015р. (суддя Морозюк А.Я.) у справі № 914/2478/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПП Вітус на користь ТзОВ Аромат 72 366,54 грн. - основного боргу, 57,88 грн. - інфляційних втрат, 3 100,57 грн. - пені, 3 100,57 грн. - 60% річних та 1 824,90 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що сума основного боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими докази не спростована відповідачем. Враховуючи факт прострочення виконання відповідачем грошового зобовязання, суд, здійснивши власний перерахунок, дійшов висновку, що до стягнення підлягає пеня в розмірі 3 100,57 грн., 60% річних в розмірі 3 100,57 грн., та 57,88 грн. інфляційних втрат, в решті стягнення інфляційних 120,69 грн. відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПП Вітус подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено необєктивне рішення, просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 60% річних за користування чужими грошовими коштами в розмірі 3 100,57 грн., в цій частині прийняти нове, яким відмовити у задоволені позову. На думку скаржника, 60% річних за своєю природою є неустойкою, а саме пенею, а враховуючи, що позивачем вже нарахована пеня, то подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання покупцем не узгоджується з приписом ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Додатково, на заперечення позовної вимоги щодо нарахування 60% річних за користування чужими грошовими коштами, скаржник долучив до матеріалів справи свій розрахунок, згідно якого розмір 60% річних становить 118,96 грн. Відтак просить суд апеляційної інстанції врахувати його при перегляді оскаржуваного рішення (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/498/16 від 25.01.2016р.).

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 01.12.2015р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_2, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.12.2015р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 17.12.2015р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.12.2015р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 11.01.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 04.02.2016р.

У звязку з перебуванням судді Гнатюк Г.М. у відпустці, розпорядженням голови Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. внесено зміни у склад колегії суддів по розгляду справи № 914/2478/15, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Якімець Г.Г.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.02.2016р.

ПП Вітус представника в судове засідання 25.02.2016 р. не забезпечило, надіслало клопотання про розгляд справи без його участі (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/1537/16 від 24.02.2016р.). В попередніх судових засіданнях представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Позивач участі представника в судове засідання не забезпечив, надіслав клопотання № 08/16 від 20.01.2016р. про розгляд справи без участі представника ТзОВ «Аромат» (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/563/16 від 01.02.2016р.). У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законними та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/562/16).

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

28.02.2014р. між ТзОВ Аромат (постачальник) та ПП Вітус (покупець) було укладено договір № 38, відповідно до умов якого постачальник зобовязався за заявками покупця постачати і передавати у власність покупцю косметичну та парфумерну продукцію (товар), асортимент якої зазначається в специфікації, а покупець зобовязався прийняти та оплатити товар. Договір вступає в силу з 28.02.2014 р. та діє до 31.12.2018р., а в частині розрахунків до повного їх виконання (а.с. 15-16).

Пунктом 1.3 договору сторони передбачили, що на кожну партію товару на основі специфікації і заявки покупця складається окрема накладна, яка є невідємною частиною договору та в якій зазначається кількість, асортимент партії товару, ціна за одиницю товару та загальна сума поставленої партії товару.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що оплата проводиться щотижня за проданий товар.

27.02.2015р. між сторонами підписано додаткову угоду №1 про внесення змін в п.2.2. договору №38 від 28.02.2014р., згідно якої остаточний розрахунок за поставлену партію товару проводиться на умовах відстрочки платежу не більше ніж на 45 календарних днів з дати підписання повноважними особами сторін видаткових товарних накладних (а.с. 17).

На виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 72 366,54 грн., що підтверджується видатковими накладним: №Аро-002092 від 10.04.2015р. на суму 14 471,04 грн., №Аро-002535 від 05.05.2015р. на суму 24 119,28 грн., №Аро-002927 від 25.05.2015р. на суму 33 776,22 грн., а також товарно-транспортними накладними №000257 від 10.04.2015р., №000330 від 05.05.2015р. та №000387 від 25.05.2015р. (а.с. 18-27).

Дані накладні підписані уповноваженими особами та скріпленими печатками сторін без заперечень та зауважень.

Проте, відповідач за отриманий товар в строки, передбачені договором не розрахувався, в результаті чого у нього виникла заборгованість в розмірі 72 366,54 грн.

Враховуючи несплату відповідачем за отриманий товар, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення 72 366,54 грн. основного боргу, пені в розмірі 3 100,57 грн., інфляційні втрати в розмірі 148,57 грн. та 60% річних в розмірі 3 100,57 грн. (згідно поданого розрахунку штрафних санкцій а.с. 32-33).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 175 ГК України).

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ч.1 ст. 265 ГК України).

Аналогічні положення містяться в ч.1 ст. 712 ЦК України, де зокрема, зазначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 172).

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як зазначалося вище, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 72 366,57 грн. основного боргу за поставлений товар.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем даного боргу, крім того про наявність даного боргу не заперечується і самим скаржником, колегія суддів вважає, що позовна вимога про стягнення основного боргу в розмірі 72 366,54 грн. є обґрунтованою, відтак правомірно задоволена судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4. ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Пунктом 6 вказаної статті встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 5.1 договору сторони встановили, що за даним договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства.

За приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Пунктом 5.2. договору сторони погодили, що у випадку порушення строків оплати товару, покупець сплачує постачальнику:

- суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення;

- пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, за кожен день прострочення платежу;

- 60% річних від простроченої суми за користування чужими грошовими коштами.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши власний перерахунок, погоджується з місцевим господарським судом, що нарахована відповідачу на підставі п. 5.2 договору пеня, яка відповідно до розрахунку здійснена окремо по кожній видатковій накладній ( по ВН №Аро-002092 від 10.04.2015р. пеня нарахована за період з 25.05.15 по 21.07.15 становить1 355,91 грн.; по ВН №Аро-002535 від 05.05.2015р. пеня за період 21.06.15 по 21.07.15 становить1189,44 грн.; по ВН №Аро-002927 від 25.05.2015р. пеня за період з 11.07. по 21.07.2015 р. становить 555,22 грн.) та складає 3 100,57 грн., є обґрунтованою та підставно задоволена судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно поданого розрахунку, позивачем у відповідності до п.5.2 договору нараховано відповідачу 60% річних від простроченої суми, які здійснено окремо по кожній видатковій накладній у відповідні вищевказані періоди в розмрі 3 100,57 грн.

Твердження скаржника про те, що 60% річних за своєю природою є неустойкою, а саме пенею, та враховуючи, що позивачем вже нарахована пеня, то подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання покупцем не узгоджується з приписом ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, не заслуговує на увагу суду, з огляду на наступне.

Нарахування 3 % річних від простроченої суми, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як вбачається з умов договору, сторони замість 3% річних визначили собі 60% річних. Нарахування річних процентів передбачено лише статтею 625 ЦК України, тому такі нарахування можливо здійснити лише з врахуванням кількості днів прострочки.

Скаржник, заперечуючи методику нарахування позивачем 60% річних, подав суду апеляційної інстанції свій розрахунок 60% річних від простроченої суми, без врахуванням кількості днів прострочки, згідно якого, на його думку, до задоволення підлягають 60% річних в розмірі 118,96 грн. (зареєстрований в канцелярії апеляційного суду за вх№ 01-04/498/16 від 25.01.2016р.).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що згідно з Постановою Національного банку України від 02.03.2015 № 154 за період з 04.03. 2015 р. по 27.08. 2015 р. облікова ставка НБУ була 30 0000%, тому подвійна становила 60 %, а відтак, нараховані позивачем пеня та 60 % річних становлять по 3100, 57 грн.

Також суд зазначає, що нарахування річних процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, відрізняються за своєю природою від процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України.

З огляду на те, що умови договору та зміст позовної вимоги полягає у застосуванні відповідальності за порушення грошового зобовязання, тому суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем правомірно заявлено вимоги з посиланням на статтю 625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що з огляду на вимоги ч. 1 ст. 47 і ст. 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно з п.3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р господарські суди у застосуванні індексації можуть враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. № 62-97р; а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Судом апеляційної інстанції за допомогою системи «Ліга Закон» було здійснено перерахунок 60 % річних заявлених до стягнення, в звязку з чим дійшов висновку, що позивачем вірно було визначено 60 % річних в розмірі 3 100,57 грн.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат за травень, червень 2015р., то суд першої інстанції, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, та враховуючи строки виникнення обов'язку оплати по відповідних накладних, дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими частково, а саме, обґрунтованими є вимоги про стягнення нарахованих за видатковою накладною від 10.04.2015р. на суму заборгованості 14 471,04 грн. - інфляційних втрат за червень 2015р. в розмірі 57,88 грн. Решта інфляційних втрат нарахованих за видатковою накладною від 10.04.2015р. за травень на суму 61,75 грн. та за видатковою накладною від 05.05.2015р. за червень 2015р. на суму 28,94 грн. є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не враховано встановлену додатковою угодою від 27.02.2015р. відстрочку платежу на 45 календарних днів.

Інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із здійсненим судом перерахунком суми інфляційних втрат, відповідно до наведеного вище законодавства, та вважає обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог в частині інфляційних в межах визначеного позивачем періоду в розмірі 57,88 грн.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 10.11.2015р. у справі № 914/2478/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1