ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р. Справа № 922/5058/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Гетьман Р.А., суддя Здоровко Л.М.,

при секретарі Катренко І.С.,

за участю представників:

прокурор Комісар О.О. на підставі службового посвідчення від 15.10.2012р. №009651,

від позивача не зявився,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 на підставі довіреності від 12.05.2015р. №01/976,

від 1-го відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 15.02.2016р. № 21,

від 2-го відповідача ОСОБА_3 за довіреністю від 12.11.2015р. №11/12,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх.№5636Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі №922/5058/15,

за позовом Заступника прокурора Харківської області, м. Харків, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Харківський національний університет будівництва та архітектури, м. Харків,

до 1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсіф", м. Харків,

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Харківської області м. Харків, в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, м. Київ, звернувся до господарського суду з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків, Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" м.Харків, в якому просив: 1) визнати недійсним договір оренди № 5286-Н від 26.09.2012р., укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Укрсіф"; 2) припинити зобов'язання за договором оренди № 5286-Н від 26.09.2012р. на майбутнє; 3) зобов'язати ТОВ "Укрсіф" звільнити нежитлові приміщення площею 149,3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40 (вартістю 1560000,00 грн.) та повернути їх Харківському національному університету будівництва та архітектури.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Аюпова Р.М., суддя Інте Т.В., суддя Чистякова І.О.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішення місцевого господарського суду, заступник прокурора Харківської області звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі № 922/5058/15 та прийняти нове судове рішення, яким позов заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, ТОВ "Укрсіф" про визнання договору недійсним та повернення майна задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог прокурор зазначає, що господарським судом Харківської області безпідставно залишено поза увагою доводи прокурора щодо невідповідності умов спірного договору вимогам ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 63 Закону України "Про освіту".

При цьому, на думку апелянта, невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу є підставою для визнання договору недійсним, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.12.2015р. апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області прийнято до провадження.

Прокурором надано пояснення щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги (вх.№ 12 від 04.01.2016р.).

У відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області з посиланням на ст.ст. 3, 63 Закону України "Про освіту", ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", зазначає про законність та обґрунтованість апеляційної скарги, просить задовольнити її у повному обсязі (вх.№381 від 15.01.2016р.).

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" просить рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі № 922/5058/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (вх.№ 446 від 18.01.2016р.).

В обґрунтування своєї позиції у справі ТОВ "Укрсіф" зазначає, що спірний договір оренди нежитлових приміщень за своїм змістом повністю відповідає вимогам чинного законодавства, в тому числі Закону України "Про освіту", а також Закону України "Про вищу освіту", норми якого не взято до уваги прокурором при обґрунтуванні заявлених позовних вимог, що виключає можливість для визнання вказаного договору недійсним.

Прокурором надано документи на підтвердження вжиття заходів щодо сплати судового збору у справі № 922/5058/15 (вх.№ 525 від 19.01.2016р.).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р. з метою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, надання можливості учасникам судового процесу надати додаткові письмові пояснення з питань, які виникли в судовому засіданні, відкладено розгляд справи.

Харківським національним університетом будівництва та архітектури надано письмові пояснення у справі (вх.№ 749 від 22.01.2016р.).

Прокурором надано додаткові письмові пояснення у справі, а також копію платіжного доручення від 18.01.2016р. № 9, на підставі якого було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у справі (вх.№ 807 від 25.01.2016р.).

Харківським національним університетом будівництва та архітектури надано додаткові письмові пояснення у справі щодо неможливості використання спірного приміщення в навчальному процесі (вх.№ 1225 від 01.02.2016р.).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.02.2016р. для надання можливості учасникам судового процесу надати додаткові письмові пояснення з питань, які виникли в судовому засіданні, а також апелянтом - належні докази на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відкладено розгляд справи.

Харківським національним університетом будівництва та архітектури надано додаткові письмові пояснення у справі (вх.№ 1565 від 09.02.2016р.).

Регіональним відділенням фонду державного майна України по Харківській області надано докази на підтвердження визнання будівлі № 40 по вул. Сумській в м.Харкові памяткою архітектури (вх.№ 1974 від 19.02.2016р.).

Прокурором надано оригінал платіжного доручення від 18.01.2016р. № 9 про сплату судового збору за подання апеляційної скарги у справі (вх.№ 2190 від 25.02.2016р.).

В судовому засіданні прокурор, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області підтримали вимоги апеляційної скарги, просили суд задовольнити її в повному обсязі.

Представник 2-го відповідача, третьої особі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, заперечували проти вимог апеляційної скарги, просили суд рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі №922/5058/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області - без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, РВ ФДМУ по Харківській області було направлено до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України лист від 27.06.2012р. № 06-3564 щодо надання висновку стосовно умов договору оренди або відмови в укладенні договору оренди.

Листом від 11.07.2012р. № 1/11-11317 Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України повідомило РВ ФДМУ по Харківській області, що комісія з майнових питань підприємств, установ та організацій, які належать до сфери управління Міністерства (протокол № 15 від 10.07.2012р.) розглянула питання щодо оренди та прийняла рішення надати дозвіл на передачу в оренду частини учбового корпусу площею 149,3 кв.м (м.Харків, вул. Сумська, 40), що знаходиться на балансі Харківського національного університету будівництва та архітектури.

Також, до РВ ФДМУ по Харківській області було надано довідку балансоутримувача вказаного майна - Харківського національного університету будівництва та архітектури - від 13.02.2012 № 10/367 щодо пропозиції передачі в оренду частини учбового корпусу площею 149,3 кв.м.

26.09.2012р. між Регіональним відділення Фонду державного майна по Харківській області (іменований "орендодавцем") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрсіф" (іменований "орендарем") укладено договір оренди №5286-Н, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення першого поверху кім. №№ 1-30, площею 74,5 кв.м та підвалу кім. №№ 23,24 площею 74,8 кв.м 6-ти поверхової будівлі учбового корпусу (інв.№ 1, літ. "А-6", памятка архітектури),

Право власності на майно підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно на імя Держави України в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, де право оперативного управління має Харківський національний університет будівництва та архітектури. Видане виконавчим комітетом Харківської міської ради від 24.10.2011р. згідно розпорядження Харківського міського голови за № 3984 від 05.09.2011р., зареєстрованого в комунальному підприємстві "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" від 04.11.2011р., що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 06.11.2011р. за № 31932145.

Згідно з п. 1.2 майно передається в оренду з метою: розміщення магазину з продажу непродовольчих товарів.

Як вбачається з тексту спірного договору оренди, розмір орендної плати було визначено у відповідності до вимог ст.1 Закону ( п.3.1. договору), внесення орендної плати передбачено, шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць ( п.3.3. договору).

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, зі змінами, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 961 від 14.09.2011р. і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку липень 2012р.- 23282,93 грн. Орендна плата за перший місяць оренди вересень 2012р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за серпень, вересень 2012р.

Відповідно до п. 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.10 спірного договору сторони визначили спосіб забезпечення виконання орендарем своїх зобов'язань за договором у вигляді завдатку, який було сплачено 26.10.2013 року, що підтверджується платіжним дорученням № 303.

Строк дії договору оренди визначений п. 10.1 договору та становить 15 років та діє з 26.09.2012р. по 26.09.2027р.

Даний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 26.09.2012р. за реєстраційним № 1717.

26.09.2012р. майно за договором оренди від 26.09.2012р. було передано в користування орендарю на підставі акту приймання-передавання орендованого майна (додаток № 1 до договору оренди), підписаного сторонами договору.

Прокуратурою Харківської області, під час вивчення стану збереження майна вищих навчальних закладів області, 21.04.2015р. направлено запит до регіонального відділення Фонду державного майна України у Харківській області щодо надання відомостей про передані в оренду приміщення закладів освіти.

Прокурор, вважаючи, що при укладенні договору оренди від 26.09.2012р. №5286-Н наявні порушення приписів Закону, а саме передання в оренду об'єкта державної власності, який фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про визнання даного договору оренди недійсним, припинення зобов'язань за цим договором на майбутнє та повернення спірних нежитлових приміщень Харківському національному університету будівництва та архітектури.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ч. 1, 3 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для подання заступником прокурора позову стала необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, субєкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не повязаної з навчальним процесом, спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу в оренду державної власності.

Так, прокурор, посилаючись на положення ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначає про наявність підстав для визнання договору оренди від 26.09.2012р. № 5286-Н недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Судова колегія, розглянувши наявні матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 ЦК України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України та частини 2 статті 180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна"визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Судова колегія, розглянувши умови спірного договору дійшла висновку, що під час укладення договору оренди майна № 5286-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

26.09.2012р. у встановленому договором порядку майно, яке є предметом договору, було передано другому відповідачеві в користування, про що складено акт приймання-передавання.

Зважаючи на те, що предметом договору оренди від 26.09.2012р. № 5286-Н є нежитлові приміщення будівлі учбового корпусу Харківського національного університету будівництва та архітектури, які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За умовами абзацу першого частини другої ст. 9 зазначеного Закону, орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з п.1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як вбачається з довідки від 13.02.2012р. № 10/367, яка була адресована на ім'я начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, балансоутримувач державного майна запропонував передати в оренду на конкурсних засадах нежитлові приміщення площею 149,3 кв.м (в тому числі першого поверху 74,5м2, приміщення підвалу площею 74,8) будівлі учбового корпусу (інв. № 1, літ. "А-6", пам'ятка архітектури), за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40 (т.1, а.с. 40).

27.06.2012р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області листом №06-3564 надіслало до Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України (попередня назва органу управляння державним майном) заяву потенційного орендаря.

Листом від 11.07.2012р. за № 1/11-11317 Міністерство освіти і науки, молоді та спорту України надало дозвіл на передачу в оренду частини нежитлових приміщень учбового корпусу площею 149,30 м., що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Сумська, 40 (т.1, а.с. 39).

Також, відповідно до ст. 24 Закону, орендоване майно страхується орендарем на користь того учасника договору оренди, який бере на себе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди. Ризик випадкової загибелі чи пошкодження об'єкта оренди несе орендодавець, якщо інше не встановлено договором оренди.

Пунктом 5.8. спірного договору сторони визначили порядок страхування майна, що передане в користування другому відповідачеві.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідно до договорів страхування за останні два роки ТОВ "Укрсіф" виконується даний пункт договору, щорічно проводиться страхування орендованого майна.

Пунктом 5.12 договору оренди в якості обов'язку орендаря визначено зобов'язання щодо укладання договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна з балансоутримувачем (3-ою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача) та їх відшкодування.

Дане зобов'язання також виконано другим відповідачем в повному обсязі, 26.09.2012р. укладено додаткову угоду до спірного договору про відшкодування витрат на утримання орендованого майна, оплати з відшкодування здійснюються в повному обсязі та своєчасно, на підставі розрахунків, крім того, укладено окремий договір про постачання електроенергії № 067810 від 16.10.2012 року.

Відповідно до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає обєктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, обєкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься обєкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товарисвта залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

При цьому, відповідно до абз. 20 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Судова колегія зазначає, що в розумінні діючих правових норм до об'єктів освіти, зокрема, відносяться вищі навчальні заклади.

Так, відповідно до п. 1.1 Статуту Харківський національний Університет будівництва та архітектури (далі - Університет) є правонаступником прав та обов'язків Харківського державного технічного університету будівництва та архітектури, створеного постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.1994р. №244, який в свою чергу, був правонаступником Харківського інженерно-будівельного інституту, створеного за наказом Ради Народних Комісарів Української РСР № 1340 від 12.06.1930р., затвердженого постановою ЦВК та РНК СРСР № 237 від 23.07.1930р.

Указом Президента України від 01.09.11р. № 885 університету надано статус національного.

Пунктом 1.3 Статуту визначено, що основними напрямками університету є, зокрема, підготовка згідно з державним замовленням та на договірних зобов'язаннях висококваліфікованих фахівців для різних напрямків народного господарства з будівельних, архітектурних, інженерних, природничих, економічних та інших напрямів діяльності тощо.

Відповідно до рішення Державної Акредитаційної комісії від 01.07.2008р. протокол № 72 (Наказ МОН України від 07.07.2008р № 2180-Л) університет визнано акредитованим за статусом вищого навчального закладу ІV рівня, має право готувати фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: бакалавр, магістр.

Пунктом 1.6 Статуту встановлено, що університет - є юридичною особою, має відокремлене майно, може, від свого імені, набувати особистих немайнових прав і мати обов'язки, бути позивачем і відповідачем у суді. Університет має самостійний баланс, бюджетні рахунки в Державній казначейській службі України, печатку із зображенням Державного герба України, штампи і бланки зі своїм найменуванням, а також атрибутику університету, зареєстровану відповідно до чинного законодавства України. Фінансування університету здійснюється, зокрема, за рахунок видатків державного бюджету та коштів, що надійшли від здійснення фінансово-господарській діяльності університету в Україні та за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення спірного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Приписами ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Також, відповідно до ч. 1, 2 Закону України "Про вищу освіту" (в редакції станом на момент укладення спірного рішення) вищий навчальний заклад відповідно до свого статуту може надавати фізичним та юридичним особам платні послуги у галузі вищої освітити повязаних з нею інших галузях діяльності за умови забезпечення провадження освітньої діяльності. Перелік видів платних послуг у галузі вищої освіти та пов'язаних з нею інших галузях діяльності, що можуть надаватися вищими навчальними закладами державної або комунальної форми власності, визначається Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Як встановлено місцевим господарським судом, на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались (довідка від 13.02.2012 року № 10/367).

Також, матеріали справи містять лист Департаменту містобудування та архітектури від 16.02.2016р. № 01-ю4/225-2/239 (т.3, а.с. 116), відповідно до якого "Будинок "Держстрах", розташований за адресою: м.Харків, вул. Сумська, 40, перебуває на державному обліку як памятка архітектури та містобудування місцевого значення.

При цьому, правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті регулюються Законом України "Про охорону культурної спадщини".

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України "Про охорону культурної спадщини" консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

При цьому, приписами п.3.5 ДБН В.2.2-3-97 "Будинки та споруди навчальних закладів" передбачено, що в навчальних приміщеннях з постійним перебуванням людей, окрім необхідних систем вентиляції, слід передбачати наскрізне або кутове провітрювання приміщень (в тому числі через рекреації, коридор або суміжне приміщення). Вікна повинні бути обладнані пристроями механічного відчинення фрамуг чи кватирками на доступній для відчинення висоті.

В судовому засіданні господарського суду як першої, так і апеляційної інстанції представник Харківського національного університету будівництва та архітектури підтвердив, що приміщення, які є предметом оспорюваного договору, не відповідали нормам ДБН В.2.2-3-97, у звязку з чим не могли використовуватись університетом за призначенням, про що зазначено в акті приймання-передачі від 07.07.1995 р.

Зокрема, представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача, зазначав, що приміщення, які є предметом спірного договору оренди, ніколи не використовувались з метою забезпечення навчального процесу, на підтвердження чого було надано копію Довідника Харківського міського телефонного звязку 1972р. та Довідникову книгу "Харків" 1980 р., відповідно до яких в будинку, який розташований за адресою: м.Харків, вул. Сумська, 40, розміщувався магазин культтоварів, а згодом - "Дитяча та юнацька книга" (т.3, а.с. 77-81).

Також, згідно з експлікацією технічного паспорту учбового корпусу літ. "А-6" (т.2, а.с. 100-103), призначенням приміщення підвалу під № 23 є використання в якості крамниці, а приміщення під № 24 - сходи до неї, призначенням приміщень першого поверху №1 -30- є також крамниця, що свідчить про те, що при проектуванні та будівництві учбового корпусу приміщення підвалу №23,24 та першого поверху № 1-30, які передані другому відповідачеві в оренду, не були заплановані для використання в навчальній чи науковій діяльності Університету. Крім того, вхід до орендованих приміщень є окремим, ніяк не пов'язаним зі входом до самого учбового корпусу.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що вказане приміщення ніколи не було призначене для використання в учбовому процесі.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Судова колегія зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 26.09.2012р. № 5286-Н, як то: укладення вказаного договору має насідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); спірне майно використовується не за призначенням, що свідчить про передчасність висновку прокурора про використання спірного майна не за призначенням.

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 61 Закону України "Про освіту", ст. 65 Закону України "Про вищу освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також те, що положеннями Статуту університету передбачена можливість передання нерухомого майна, яке перебуває на його балансі, в оренду (п. 3.3.1 Статуту) та надання відповідної пропозиції на підставі довідки від 13.02.2012р. №10/367 (т.1, а.с. 40), зважаючи на відсутність можливості використання спірного приміщення в учбових цілей та/або відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, факт якого не спростовано апелянтом у справі, судова колегія дійшла висновку, що договір оренди № 5286-Н від 26.09.2012 року повністю відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту", Закону України "Про вищу освіту", у звязку з чим відсутні підстави для визнання його недійсним.

Щодо вимоги прокурора про припинення зобов'язання за договором оренди №5286-Н від 26.09.2012р. на майбутнє, а також зобов'язання TOB "Укрсіф" звільнити орендовані приміщення площею 149,3 кв.м, які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська,40, ( вартістю 156000 грн.) та повернути їх Харківському національному університету будівництва та архітектури, колегія суддів зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору оренди.

Оскільки судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги прокурора про визнання договору оренди від 26.09.2012р. № 5286-Н недійсним, дані вимоги прокурора також не підлягають задоволенню.

Розглянувши заявлене першим відповідачем клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (вх. № 40243), судова колегія зазначає наступне.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Статтею 361 Закону України "Про прокуратуру" та статтею 29 ГПК України передбачено право прокурора, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора, як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 29 ГПК України.

Згідно зі ст. 29 ГПК України, прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Аналогічна пропозиція викладена в постанові Верховного Суду України від від 01.07.2015р. по справі № 6-178цс15.

У відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення прав особи, за захистом якого прокурор звернувся до суду з відповідним позовом, таким чином, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм, які стосуються інституту позовної давності.

Відповідно до статей 1 та 2 Господарського процесуального кодексу України прокурор має право звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів держави, що відповідає також положенням статей 15 та 16 Цивільного кодексу України щодо підстав судового захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права особи, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, визнання договору недійсним.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і, в такому разі, прокурор набуває статусу позивача (ст. 29 ГПК України).

Як встановлено судовою колегією, прокурор, посилаючись на те, що укладенням спірного договору оренди порушено інтереси держави, зважаючи на те, що в оренду незаконно отримано нежитлові приміщення площею 149,3 кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Сумська, 40 (вартістю 1560000,00 грн.), не надав належних доказів на підтвердження використання орендованого майна в супереч Закону.

Також, відповідно до п. 3.1 договору орендна плата визначається на підставі ОСОБА_3 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорцій її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, зі змінами, затвердженими Постановою Кабінету міністрів України № 961 від 14.09.2011р. і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку липень 2012р.- 23282,93 грн. Орендна плата за перший місяць оренди вересень 2012р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за серпень, вересень 2012р.

Відповідно до п. 3.3 договору орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.

Пунктом 3.6 договору визначено, що орендна плата перераховується до Державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 12 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої методики, у співвідношенні:

- безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 50%;

- на рахунок, визначений балансоутримувачем у розмірі 50%.

Відповідно до наданих Харківським національним університетом будівництва та архітектури пояснень (т.1, а.с. 174), станом на 14.09.2015р. заборгованість ТОВ "Укрсіф" по договору оренди № 5283-Н відсутня. Передплата по оренді приміщення станом на 01.09.2015р. становила 4608,44 грн. За час дії поточного договору оренди ТОВ "Укрсіф" сплатило на рахунок університету 702765,31 грн. Крім того, ТОВ "Укрсіф" самостійно здійснює платежі за комунальні послуги.

Як зазначає третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, діяльність університету забезпечується фінансуванням з загального та спеціального фондів. Видатки загального фонду (фінансування з державного бюджету України) забезпечують виплати виключно за соціально захищеними статтями, а саме: заробітна плата та нарахування на неї; стипендія; оплата комунальних послуг та утримання студентів з числа дітей-сиріт згідно чинного законодавства.

При цьому, з загального фонду не фінансується проведення ремонтів, придбання предметів та матеріалів, оплата інших послуг, які необхідні університету для нормального фінансування, кошти для оплати комунальних послуг виділяються не в достатньому обсязі.

Окрім цього, кількість студентів денної та заочної форми навчання університету склала: на 01.01.2012 року 6342 особи; на 01.01.2013 року 5866 осіб; на 01.01.2014 року 5265 осіб; на 01.01.2015 року 4829 осіб.

У звязку з цим, університет не має необхідності у використанні приміщення наданого в оренду ТОВ "Укрсіф" у навчальній та виховній діяльності, оскільки, як вбачається із динаміки (у розвитку) кількості студентів, які навчаються в навчальному закладі, відсутня необхідність у додатковій площі для зазначених цілей. Разом з тим, умови дефіциту державного фінансування, а також кількості студентів, що навчаються за кошти фізичних осіб, питання отримання додаткових доходів шляхом передачі в оренду приміщень, що не використовуються для навчального процесу є для університету необхідним.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази невиконання або неналежного виконання орендарем спірного договору, що свідчить про наповнення Державного бюджету України в рахунок отримання орендної плати за користування ТОВ "Укрсіф" нерухомим майном, та спрямування відповідних коштів на забезпечення існуючих потреб університету, а також зважаючи на те, що, при зверненні з даним позовом прокурором не доведено наявності використання майна, яке є предметом оспоруваного договору, всупереч діючих норм права, судова колегія дійшла висновку, що при зверненні до суду з даним позовом про прокурором не доведено наявності порушення охоронюваного законом інтересу держави, що є підставою для відмови в його задоволенні за необгрунтованістю.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі №922/5058/15 залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.11.2015р. у справі №922/5058/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 29.02.2016р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Здоровко Л.М.