РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2016Справа №910/32879/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УкрБус»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль»

Про стягнення 227 081,94 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Купер М.В. представник за довіреністю № б/н від 11.01.16.

Від відповідача: Самокиша В.Ю. представник за довіреністю № 23-12/15-34 від 23.12.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УкрБус» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» (далі - відповідач) про стягнення 227 081,94 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.16. порушено провадження у справі № 910/32879/15 та призначено її до розгляду на 02.02.16.

01.02.16. відповідачем через відділ діловодства суд убуло подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Райффайзен Лізинг Аваль» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 02.02.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 16.02.156., про що сторони були повідомлені під розписку.

В судовому засіданні 16.02.16. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 01.03.16.

В судовому засіданні 01.03.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги.

Відповідач в судовому засіданні 01.03.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/32879/15.

В судовому засіданні 01.03.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.10.07. між відповідачем (лізингодавець) позивачем (лізингоодержувач) було укладено Договір фінансового лізингу № L1282-10/07 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого лізингодавець на підставі договору купівлі-продажу (поставки) зобов'язується придбати у свою власність і передати на умовах фінансового лізингу, без надання послуг з управління та технічної експлуатації, у тимчасове володіння та користування за плату майно, найменування, технічний опис, модель, рік випуску, ціна одиниці, кількість і загальна вартість якого зазначаються в специфікації (додаток № 2 до Договору) (далі - предмет лізингу), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі на умовах Договору.

Згідно специфікації, яка є додатком № 2 до Договору предметом лізингу є автобус King Long XMQ6996Y, 2007 р.в., вартістю 745 000,00 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на наступне.

Положеннями п. 6.5 Договору передбачено, що після вилучення та реалізації предмета лізингу лізингодавець у п'ятнадцятиденний строк перераховує лізингоодержувачу грошові кошти отримані від реалізації такого предмета лізингу за вирахуванням заборгованості лізингоодержувачу, якщо така є, та витрат, визначених в п. 6.4 Договору, а саме: витрати пов'язані з вилученням предмета лізингу та його подальшою реалізацією.

Таким чином позивач вказує на те, що наразі йому невідомо де знаходиться предмет лізингу та чи відповідач його реалізував, та проаналізувавши вказані пункти Договору робить висновок, що лізингодавець вже повинен був реалізувати предмет лізингу і отримані грошові кошти від реалізації повернути позивачу.

З огляду на зазначене позивач вказує, що відповідач має перед позивачем заборгованість в розмірі 227 081,94 грн., оскільки він реалізував предмет лізингу, проте, всупереч приписам п. 6.5 Договору грошові кошти лізингоодержувачу не перерахував. При цьому позивач вказує, що 227 081,94 грн. є вартістю повернутого предмета лізингу, яка відображена у податкових накладних, що додані до матеріалів позовної заяви.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що предмет лізингу ним ще не реалізовано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Виходячи з положень ст. ст. 1, 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

У разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором (п. 7 ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг»).

Сторонами у справі не заперечується, що відповідач скористався правом, наданим йому п. 6.1 Договору та вилучив предмет лізингу.

При поверненні предмета лізингу між сторонами було підписано та скріплено печатками Акт повернення від 28.03.13. автобуса King Long XMQ6996Y, 2007 р.в., відповідно до якого на час прийому предмета лізингу виявлено наступні недоліки або зауваження: відсутні акумулятори, коробка передач, тріснуте дзеркало заднього виду ліве, по корпусу присутні відбитки іржі, лакофарбові порушення, в салоні відсутні телевізори, знятий кондиціонер, зняті педалі керування, розібрана панель приладів, відсутнє сидіння біля водія та 8 сидінь розібрано, розібраний холодильник під питну воду, відсутня камера салону, відсутня одна щітка склоочисника на лобовому склі, одна щітка склоочисника на лобовому склі розібрана, розбиті передні протитуманні фари та гірлянда спереду.

Умовами п. 6.5 Договору чітко встановлено, що відповідач перераховує лізингоодержувачу грошові кошти отримані від реалізації такого предмета лізингу у п'ятнадцятиденний строк після його реалізації.

На підтвердження факту того, що предмет лізингу не реалізовано, відповідачем до матеріалів справи подано договір зберігання № 20-03/13 від 20.03.13., підписаний між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дар-1» (зберігач), за яким зберігач прийняв на зберігання за адресою: Донецька область, м. Макіївка, вул. Териконна, 1, в тому числі і автобус King Long XMQ6996Y, 2007 р.в. в неробочому стані, що підтверджується актом прийому передачі на зберігання від 02.04.13. до договору зберігання № 20-03/13 від 20.03.13.,

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, позивачем не доведено факту реалізації автобуса King Long XMQ6996Y, 2007 р.в. відповідачем станом на день звернення позивача з даним позовом до суду та під час розгляду даної справи.

Розмір заборгованості позивача перед відповідачем за Договором, чи її відсутність, на що посилаються сторони, не є предметом розгляду даної справи.

Надані позивачем податкові накладні № 64 та № 93 не приймаються судом, та не приймається судом до увагу твердження позивача про те, що вартість повернутого предмета лізингу, є вартістю його реалізації та становить 227 081,94 грн., оскільки відповідно до абз. 4 п. 153.7 ст. 153 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент повернення предмета лізингу), у разі якщо в майбутніх податкових періодах орендар повертає об'єкт фінансового лізингу орендодавцю без придбання такого об'єкта у власність, така передача прирівнюється для цілей оподаткування до зворотного продажу орендарем такого об'єкта орендодавцю за ціною, яка визначається на рівні суми лізингових платежів у частині компенсації вартості об'єкта фінансового лізингу, що є несплаченими за такий об'єкт лізингу на дату такого повернення.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не прийняті судом до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст.20 Господарського кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, господарський суд зазначає, що під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте, обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у нього порушеного суб'єктивного права з боку відповідача, адже предмет лізингу за Договором відповідачем не реалізовано, а зворотного позивачем не доведено, внаслідок чого вимоги позивача про стягнення грошових коштів за реалізацію предмета лізингу за Договором відповідачем, є передчасними, недоведеними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведеного вбачається, що до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Отже, необхідною умовою для звернення до суду із відповідним позовом є порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи - позивача у справі.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем належними засобами доказування не доведено суду порушення з боку відповідача законних та охоронюваних інтересів позивача.

Враховуючи все викладене вище в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 09.03.16.

Суддя Т.М. Ващенко