ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р.Справа № 916/4190/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддівМорщагіної Н.С., Гладишевої Т.Я., Діброви Г.І.,

секретар судового засідання: Будний О.В. за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився
від відповідача:ОСОБА_4 паспорт
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м. Дніпропетровськ
на рішення господарського суду Одеської області
від14.12.2015 року
у справі№ 916/4190/15 (суддя: Рога Н.В.),
за позовомПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м. Дніпропетровськ
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, с. Бузинове Іванівський район Одеської області
простягнення 31653,02 грн.

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м. Дніпропетровськ (далі - «Позивач») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом про стягнення з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, с. Бузинове Іванівський район Одеської області (далі - «Відповідач») 44777,32 грн., яка складається з: 17315,92 грн. - процентів за користування кредитом, 27461,40 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Заявою від 17.11.2015 року позивач зменшив розмір позовних вимог, а саме: просив суд стягнути з відповідача суму у розмірі 31653,02 грн., з яких: 17315,92 грн. - проценти за користування кредитом, 14337,10 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

08.12.2015 року відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності.

У зв'язку з тим, що ані у рішенні, а ні у протоколах судових засідань не зазначено про відмову у прийнятті заяви про зменшення позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що зменшення позовних вимог судом прийнято, у зв'язку з чим у подальшому справа розглядалась в межах зменшених вимог, що не суперечить приписам статті 22 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14.12.2015 року у справі № 916/4190/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі, в зв'язку з пропуском строку позовної давності позивачем при зверненні до суду, застосування якого здійснене судом на підставі клопотання відповідача.

Зокрема, за висновком суду, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 12.09.2008 року, а з 12 червня 2008 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення процентів за користування кредитом та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором банк звернувся до суду 13 жовтня 2015 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при прийнятті рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що згідно виписки по рахунку НОМЕР_1 вбачається, що на протязі періоду з 20.07.2011 року по 28.12.2012 року від відповідача надходили кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості. Отже, наведені дії свідчать про переривання перебігу строку позовної давності. Враховуючи, що останній платіж здійснено 28.12.2012 року, то строк позовної давності спливає 28.12.2017 року, позивач звернувся з позовом 13.10.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про поважність неявки не повідомив, надіслав на адресу суду письмове пояснення з додатками (розрахунком заборгованості, меморіальними ордерами). З пояснень вбачається, зокрема, що за період з 20.07.2011 року по 28.12.2012 року на розрахунковий рахунок Банку надходили кошти, які списувалися Банком у відповідності з п.2.3.4 кредитного договору з рахунків відповідача, які відповідачем не оспорювалися, у зв'язку з чим, на думку позивача, строк позовної давності позивачем не пропущений.

Представник відповідача надав відзив, у якому звернувся до суду з проханням рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксація судового процесу технічними засобами здійснена не була, складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає залишенню без задоволення, а рішення місцевого господарського суду - залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 січня 2006 року між Закритим акціонерним товариством "КБ"ПРИВАТБАНК" , правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (Банк) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4, як Позичальником, був укладений Кредитний договір №2.

Додатковою угодою №1 до Кредитного договору №2 від 12.01.2006 року (додаткова угода), сторони виклали умови Договору у новій редакції, згідно якої Банк, за наявності вільних грошових коштів, зобов'язується надати Позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії з загальним лімітом 60000,00 грн., не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного в абз. 3 п.2.1.2 Договору (зобов'язання щодо видачі кредиту або його частини виникає у Банку в день надання Позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум в порядку, передбаченому п.2.4.2 Договору), в обмін на зобов'язання Позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди в обумовлені договором строки.

Відповідно до п.1.2 додаткової угоди №1, строки повернення кредиту, згідно Графіку зменшення поточного ліміту (додаток №1 до додаткової угоди). За наведеним графіком, останній платіж повинен бути здійснений 12.01.2009 року (а.с. 71). Вказаний строк може бути змінений згідно п.п.2.3.2, 2.4.1, 2.4.3 даного договору.

Згідно п.п. 2.2.6 додаткової угоди, Позичальник доручає Банку списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту, по погашенню кредиту, процентів за його використання та неустойки, в межах сум, які підлягають оплаті Банку по даному договору, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання грошових коштів здійснюється у відповідності з встановленим законодавством порядком, при цьому оформлюється меморіальний ордер.

За п.п.2.3.2 додаткової угоди до кредитного договору, при порушенні Позичальником якого-небудь зобов'язання, встановленого умовами даного договору, Банк, за своєю ініціативою, має право: а) змінити умови договору - витребувати від Позичальника дострокового повернення кредиту, уплати процентів за його використання, виконання інших зобов'язань за договором у повному обсязі, шляхом направлення повідомлення. При цьому, по зобов'язанням, строки за якими настали, вони вважаються такими, що настали на дату, вказану в повідомленні. В цю дату Постачальник зобов'язується повернути Банку суму кредиту у повному обсязі, проценти за фактичний строк його використання, у повній мірі виконати інші зобов'язання по договору або розірвати договір у судовому порядку, або розірвати договір в односторонньому порядку.

Відповідно до п.2.3.4 додаткової угоди до кредитного договору, Банк має право списувати грошові кошти з поточних рахунків Позичальника, згідно п.2.2.6, за умовою настання строків якогось із платежів, передбачених даним договором, в межах сум оплати.

За п.п.2.4.1 додаткової угоди до кредитного договору, Позичальник по узгодженню з Банком має право здійснити дострокове (як повне, так і часткове) погашення кредиту.

За п.п.2.4.3 додаткової угоди до кредитного договору, Позичальник має право ініціювати розірвання даного договору, шляхом направлення Банку письмової пропозиції. Розірвання договору, в такому випадку, здійснюється укладанням додаткової угоди за умови повного погашення кредиту та інших зобов'язань на дату розірвання.

Відповідно до п.4.1, п.4.2, п. 4.3 додаткової угоди до кредитного договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно п.1.3,2.2.3,2.4.1 цього Договору, Позичальник сплачує проценти у розмірі 23% річних. У випадку порушення Позичальником будь-якого із зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.1.3,2.2.3,2.3.2 Договору, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 46% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. При цьому, сплата процентів за користування кредитом здійснюється в дату сплати процентів, якою є 12 число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання Договору. У випадку несплати процентів у строк, вони вважаються простроченими.

Згідно п.5.1 додаткової угоди до кредитного договору, у разі порушення Позичальником будь-якого із зобов'язань: по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених п.п.2.3.2.,4.1.,4.2,4.3 Договору , строків повернення кредиту, передбачених умовами цього Договору, комісійної винагороди , Позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення , але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За п.5.3 додаткової угоди до кредитного договору, Позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 25 відсотків від суми кредиту, використаної не по цільовому призначенню.

За п.5.4 додаткової угоди до кредитного договору, нарахування неустойки за кожен случай порушення зобов'язання, передбаченого п.5.1-5.3, здійснюється впродовж 3-х років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконано Позичальником.

Відповідно до п.5.7 додаткової угоди, строк позовної давності о вимогах про стягнення кредиту, процентів за використання кредиту, винагороди, неустойки - пені, штрафів по даному договору встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Згідно п.6.1 додаткової угоди, даний договір вступає в силу з моменту надання Позичальником розрахункових документів на використання кредиту в межах вказаних у них сум та діє в об'ємах перерахованих коштів до повного виконання зобов'язань сторонами по даному договору.

З п.7.2 додаткової угоди передбачено, що дана додаткова угода є невід'ємною частиною Кредитного договору №2 від 12.01.2006 року.

Рішенням господарського суду Одеської області від 01.02.2010 року у справі №17/189-09-6436 задоволено позовні вимоги ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» в особі філії «Южне головне управління « Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та стягнуто з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 основний борг у сумі 14023 грн. 54 коп., відсотки за користування кредитом у розмірі 6780 грн. 39 коп., пеню у розмірі 3148 грн. 87 коп.

З рішення вбачається, що зазначена заборгованість утворилась станом на 20.07.2009 року.

На виконання рішення від 01.02.2010 року у справі №17/189-09-6436, виданий наказ про примусове виконання рішення від 12.02.2010 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, що призвело до виникнення прострочення виплат по процентам за користування кредитом у розмірі 17315,92 грн. та нарахування пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 14337,10 грн.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 Цивільний кодекс України).

Статтею 628 Цивільний кодекс України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного Кодексу України, за якою зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За своєю правовою природою договір №2 від 12.01.2006 року, з урахуванням додаткової угоди №1 від 01.09.2006 року, - є кредитним договором, згідно з яким, за приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору (ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що звернення позивача з даними вимогами є правомірними. Відповідно до графіку зменшення поточного ліміту (додаток №1 до додаткової угоди №1 від 01.09.2006 року до кредитного договору №2 від 12.01.2006 року) визначено строки виконання зобов'язань по внесенню чергових платежів, останній з яких підлягав внесенню 12.01.2009 року. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що останньою датою погашення кредиту є 15.08.2008 року у сумі 3000,00 грн. Отже, згідно графіку, відповідач перестав виконувати відповідні щомісячні платежі з 12.09.2008 року.

Колегія суддів звертає увагу, що наданий Банком останній розрахунок заборгованості не приймається судом до уваги, у зв'язку з зазначенням інших періодів, ніж були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки розрахунок є складовою частиною ціни позову і предмету позовних вимог. Суд апеляційної інстанції рекомендував позивачу надати обґрунтовані пояснення щодо того розрахунку, який був предметом розгляду в суді першої інстанції, а не надавати іншій розрахунок з іншими датами прострочки.

За п.2.2. постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Заявою від 08.12.2015 року відповідач звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, відповідно до п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України, початок перебігу позовної давності пов'язаний з моментом, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Право Банку вважається порушеним з моменту недотримання Позичальником строку погашення кожного чергового платежу, а отже початок перебігу позовної давності по кожному черговому платежу починається з моменту порушення строку його погашення.

За кредитним договором, розділ 4 «порядок розрахунків», сплата процентів за користування кредитом здійснюється кожного 12-го числа поточного місяця.

Колегія суддів дійшла висновку, що початок позовної давності для стягнення цих платежів слід обчисляти з моменту невиконання Відповідачем кожного із цих зобов'язань, тобто з моменту порушення сплати кожного чергового платежу, як по погашенню кредиту, так і по сплаті процентів.

Як вже зазначалось вище, за умовами договору, строк позовної давності встановлений тривалістю 5 років, що не суперечить ст. 259 Цивільного кодексу України. Таким чином, строк позовної давності для можливості звернення до суду з вимогам про стягнення процентів сплинув у 2012 році.

Строк нарахування пені встановлений сторонами у договорі тривалістю 3 роки. Суд першої інстанції в мотивування застосування строку позовної давності помилково вказав, що по даній справі існує спеціальний однорічний строк позовної давності для стягнення пені, оскільки норми статті 258 Цивільного кодексу України передбачають, що річний строк застосовується тільки у випадку, коли сторони не визначили інший строк позовної давності в договорі. В даному випадку сторонами в договорі вставлено 5-ти річний строк позовної давності. Але це не призвело до прийняття неправильного рішення, тому не є підставою, за нормами стє.104 Господарського процесуального кодексу України, для скасування вірного рішення суду.

Крім того 5-ти річний строк позовної давності для стягнення основного боргу існував з 13.01.2009 року по 13.01.2014 рік, в межах якого було здійснено звернення позивача до суду. Отже, сплив строку за стягненням основного зобов'язання, свідчить про сплив строків для можливості стягнення додаткових зобов'язань.

За приписами ч.1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Проте, переривання перебігу позовної даності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Позивачем у підтвердження переривання строку позовної давності зазначено, що у період з 20.07.2011 року по 28.12.2012 року на розрахунковий рахунок Банку надходили кошти, які списувалися Банком у відповідності з п.2.3.4 кредитного договору з рахунків відповідача, які відповідачем не оспорювалися, що нібито свідчить про переривання строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитися з наведеним, адже, бездіяльність боржника не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Списання коштів не вважається дією, якою засвідчується факт визнання саме боржником свого боргу, і подальше не оспорювання відповідачем цього факту не засвідчує визнання останнім існуючого боргу.

У даному випадку, такою підставою є рішення суду від 01.02.2010 року у справі №17/189-09-6436, яке і є перериванням строку позовної давності, після якого строк позовної давності почався заново і закінчився 01.02.2015 року, однак позивач звернувся до суду тільки у жовтня 2015 року.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності, для можливості стягнення суми нарахованих процентів та пені, в межах якого особа мала звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Виходячи з вищенаведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м. Дніпропетровськ не підлягає задоволенню, рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015 року у справі №916/4190/15 - підлягає залишенню без змін, за мотивами викладеними в постанові.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», м. Дніпропетровськ - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 14.12.2015 року у справі №916/4190/15 - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України, в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.02.2016р.

Головуючий суддя: Н.С. Морщагіна

Судді: Т.Я. Гладишева Г.І. Діброва

Надруковано примірників: 1-позивачу; 1-відповідачу; 1- у справу; 1-ОАГС