ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.02.16р. Справа № 904/11206/15

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "Укрспецмонтаж", м. Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик", м. Дніпропетровськ

про зобов'язання виконати обов'язки за договором із встановлення воріт та стягнення 249 449,70 грн. штрафу

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: Цаберяба І.О., довіреність №б/н від 01.01.2015 року, представник

Від відповідача: Неволін Ю.О., довіреність № 01-09-1 від 01.09.2015 року, представник

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробничого підприємства "Укрспецмонтаж" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про:

- стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик" 249 449,70 грн. штрафу;

- зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик" виконати обов'язки за договором № PST00000145 від 11.10.2012 року із встановлення воріт.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № PST00000145 від 11.10.2012 року в частині своєчасного встановлення третього комплексу воріт, які були поставлені за видатковою накладеною № 375 від 19.12.2012 року.

Відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що вимоги про стягнення штрафу за невиконання монтажу третього комплексу воріт згідно умов договору (п.3.2) строк монтажу всіх комплексів воріт сплив 31.12.2012 року. Тобто, формально, з наступного дня почав обчислення строк існування порушеного зобов'язання. Але ж, відповідно до ст. 232 Господарського кодексу України строк нарахування неустойки припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. в строк позовної давності по стягненню неустойки регламентується ст. 258 Цивільного кодексу України та становить один рік з дати порушення зобов'язання. Відповідач заявляє про сплив позовної давності та просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача.

Щодо вимоги про виконання зобов'язання в натурі відповідач зазначає, що згідно умов договору (п.2.3.1, 2.3.2) позивач зобов'язався на дату поставки (на 19.12.2012 року) всіх комплексів воріт сплатити 90% (663 120,00 грн.) вартості договору, але на цю дату було сплачено лише 552 600,00 грн. Потім, лише через півроку доплачено ще 80 000,00 грн., що у сумі становить 632 600,00 грн., що менше ніж передбачено договором. Тому відповідач, користуючись правом, наданим ст. 856 Цивільного кодексу України притримав результати своєї роботи до моменту погашення заборгованості, на що він мав право ще з 19.12.2012 року, а по закінченню строку дії договору (з 31.12.2012 року) відповідач втратив інтерес до цієї угоди, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України. Коли договір припинив свою дію, позивач так і не виконав обов'язків по оплаті 90% вартості договору та обов'язків по підготовці об'єкту до монтажу, то, відповідно у відповідача відпав інтерес та і обов'язок по виконанню натурального зобов'язання по монтажу третього комплексу воріт. Більш того, навіть розрахунки з позивачем в частині фактично поставленого товару та фактично виконаних робіт відповідачеві доводиться добиватися через застосування державного примусу (рішення господарського суду Дніпропетровської області № 904/9951/15 від 16.12.2015 року).

25.02.2016 року відповідачем надані до суду додаткові уточнення до заперечень де вказує, що позивач не може стверджувати, що відсутність рахунків робить неможливим належне оформлення господарських операцій (в контексті супроводження фактичних операцій відповідним набором документів), і що наслідком відсутності у нього цих рахунків є відсутність обов'язків по виконанню договору. Оскільки здісненні господарські операції (поставка товару, виконання робіт) супроводжуються ще і податковими наслідками, а оскільки позивач є платником ПДВ, то відповідно, боржник після здійснення господарських операцій набував право формувати свій податковий кредит, чим він також без проблем скористався без усіляких рахунків. На думку відповідача є очевидним, що зобов'язання за цим договором порушені саме позивачем, його доводи не ґрунтуються а ні на договорі, а ні на Законі, вони суперечать матеріалам справи і фактичним її обставин. У зв'язку з викладеним відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача, в задоволені позову відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача всі суми збитків та додаткових витрат, що будуть спричинені в процесі розгляду справи на суму 200,08 грн.

25.02.2016 року, після початку розгляду господарським судом справи по суті, до господарського суду Дніпропетровської області від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог згідної якої уточнив позовні вимоги в частині зобов'язання із встановлення воріт та просить суд викласти цю вимогу у наступній редакції: зобов'язати виконати обов'язки за договором № PST00000145 від 11.10.2012 року, а саме: "монтаж та налагоджування високошвидкісних спіральних воріт у будівлі № 508/4к" за адресою: м. Павлоград, вул. Заводська, 44 у кількості 1 шт. протягом 10 робочих днів.

Відповідно до пункту 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: 1) подання іншого (ще одного) позову, чи 2) збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи 3) об'єднання позовних вимог, чи 4) зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 Господарського процесуального кодексу України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 Господарського процесуального кодексу України.

Заяви про зміну предмета або підстави позову, які відповідають вимогам статей 54 і 57 Господарського процесуального кодексу України, проте подані після початку розгляду господарським судом справи по суті, залишаються без розгляду і приєднуються до матеріалів справи, про що суд зазначає в описовій частині рішення, прийнятого по суті спору (або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи) (пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Оскільки заява про уточнення позовних вимог була подана після початку розгляду господарським судом справи по суті вказана заява залишається без розгляду.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 30.12.2015 року порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 28.01.2016 року.

У судовому засіданні 28.01.2016 року оголошувалася перерва до 11.02.2016 року, після чого розгляд справи відкладався до 25.02.2016 року.

У судовому засіданні 25.02.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

11.10.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик" (далі - виконавець, відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничим підприємством "Укрспецмонтаж" (далі - замовник, позивач) укладено договір №PST00000145 (далі - договір) згідно з п. 1.1 якого виконавець приймає на себе поставку високошвидкісних спіральних воріт EFA-SST-S ECO (далі - товар), кількісні та якісні характеристики яких зазначені у відповідному технічному завданні, на об'єкт "Монтаж та налагоджування високошвидкісних спіральних воріт у будівлях №№ 502/6, 508/4, 508/4к", та проведення монтажних робіт, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи відповідно до специфікації №1, яка є невід'ємною частиною цього договору.

Загальна вартість договору складає 736 800 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 122 800,00 грн. (п.2.2 договору).

Відповідно до пункту 2.3 договору порядок оплати:

- замовник сплачує попередню оплату в розмірі 20% від вартості договору, на основі рахунку виконавця, протягом 5 банківських днів з моменту узгодження та підписання договору (п.2.3.1 договору);

- замовник сплачує 70% від вартості договору, на основі рахунка виконавця, протягом 3 банківських днів з моменту отримання письмового повідомлення від останнього про готовність товару до відвантаження з заводу - виробника (п.2.3.2 договору);

- замовник сплачує 10% від вартості договору, на основі рахунка виконавця, протягом 5 банківських днів з моменту підписання актів прийому - передачі виконаних робіт (п.2.3.3 договору).

Згідно з п.3.1 договору термін постачання товару становить 60 календарних днів з моменту надходження на розрахунковий рахунок виконавця передоплати відповідно до пунктів 2.3.1 та 2.3.2 цього договору.

Термін виконання робіт становить 10 робочих днів з моменту поставки товару на об'єкт замовника за умови повної готовності об'єкту до проведення монтажних робіт (п.3.2 договору).

Приймання поставленого товару виконується замовником на об'єкті монтажу відповідно до видаткових накладних виконавця (п.3.3 договору).

Приймання виконаних робіт здійснюється шляхом підписання акту здачі-приймання виконаних робіт уповноваженими представниками сторін (п.3.4 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору після завершення виконання робіт, виконавець направляє замовнику акти прийому-передачі виконаних робіт. Протягом 3 робочих днів замовник зобов'язується прийняти роботи та підписати акти, або повідомити виконавця про наявність обґрунтованих претензій до якості чи кількості виконаних робіт. При цьому сторони приймають спільне рішення про об'єми та терміни усунення претензій, про що складається відповідний акт та підписується сторонами.

Якщо протягом 3 робочих днів замовник не підписує кати прийому-передачі виконаних робіт, та не повідомляє виконавця про наявність претензій до кількості та якості виконаних робіт, такі роботи вважаються прийнятими замовником. При цьому, замовник зобов'язується підписати акти протягом 3-х робочих днів та передати виконавцю (п.3.7 договору).

Згідно з п.6.1 договору у разі порушення термінів виконання робіт виконавець сплачує замовникові штраф в подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент затримки, від вартості сплаченого товару за кожен календарний день затримки.

Виплати штрафних санкцій не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов'язань по чинному договору (п.6.3 договору).

Відповідно до п.8.1 договору договір вступає в силу з моменту його фактичного підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2012 року. Закінчення терміну дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань, що залишилися невиконаними.

Сторони підписали специфікацію №1 від 11.10.2012 року до договору, якою узгодили назву, асортимент, ціну та кількість товару та робіт на загальну суму 736 800 грн. 00 коп.

На виконання умов договору відповідач виставив рахунок № 356 від 11.10.2012 року на суму 736 800,00 грн. та поставив позивачу товар на суму 691 436 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною № 375 від 19.12.2012 року, яка підписана сторонами без зауважень та заперечень до неї.

В подальшому між сторонами був підписаний акт здачі - приймання робіт (надання послуг) №123 від 28.12.2012 року, згідно якого відповідач надав, а позивач прийняв послуги з монтажу воріт згідно договору №PST00000145 від 11.10.2012 року на суму 30 242 грн. 40 коп.

Таким чином, на виконання умов договору відповідачем було поставлено товар та виконані роботи на загальну суму 721 678,80 грн.

В свою чергу позивачем здійснена оплата на загальну суму 632 600,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 245 від 11.10.2012 року на суму 147 360,00 грн.;

- № 295 від 05.11.2012 року на суму 147 360,00 грн.;

- № 301 від 07.11.2012 року на суму 155 280,00 грн.;

- № 326 від 23.11.2012 року на суму 102 600,00 грн.;

- № 597 від 16.05.2013 року на суму 80 000,00 грн.

Причиною виникнення спору є невиконання відповідачем зобов'язання в частині встановлення у погоджений договором термін монтаж воріт у кількості 1 шт., внаслідок чого позивачем нараховані штраф у сумі 249 449,70 грн.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з статті 202 Господарського кодексу України та статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи визначені сторонами порядок та строк оплати поставленого товару та виконаних робіт, приймаючи до уваги отримання покупцем товару та робіт за спірним правочином, господарський суд встановив, що строк оплати товару та робіт за вказаними вище видатковою накладною та актом здачі-приймання робіт настав.

Господарським судом Дніпропетровської області у справі № 904/9951/15 встановлено, що сума боргу у розмірі 89 078 грн. 80 коп. підтверджена матеріалами справи у зв'язку з чим прийнято рішення від 16.12.2015 року про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик" суму основного боргу в розмірі 89 078 грн. 80 коп., інфляційні витрати в розмірі 63 941 грн. 00 коп., 3% річних в розмірі 7 646 грн. 93 коп. та суму витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору в розмірі 2 410 грн. 00 коп.

Таким чином, матеріали справи свідчать, що позивач належним чином не виконував свої зобов'язання за договором. Проте, відповідач, не заперечуючи щодо невиконання позивачем зобов'язань за договором, в односторонньому порядку припинив виконання обов'язку щодо встановлення воріт у кількості 1 шт.

Згідно з нормами частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються цивільні відносини засновані на юридичній рівності.

Господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо застосування позовної давності суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (абзаци перший, другий підпункту 2.2 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення його охоронюваних законом прав, суд не вбачає підстав для розгляду заяви відповідача щодо застосування позовної давності.

Щодо заяви відповідача про стягнення з позивача суми збитків та додаткових витрат у сумі 200,08 грн. суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до розділу VI Господарського процесуального кодексу України судовими витратами є витрати сторін та інших учасників судового процесу в господарському суді, які пов'язані з розглядом справи і складаються з: судового збору; сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом; витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження; оплати послуг перекладача, адвоката; інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 Господарського процесуального кодексу України відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, пов'язані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обов'язковою (п. 1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

У зв'язку з тим, що суд явку представника, який знаходиться у місті Харкові, товариства з обмеженою відповідальністю "ПСТ Автоматик", яке знаходиться у місті Дніпропетровську, не визнавав обв'язкою, крім того, враховуючи, що учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами, неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена, заява не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 01.03.2016 року.

Суддя Е.М. Бондарєв