ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Справа № 925/1455/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоКролевець О.А. (доповідач у справі),
суддів:Євсікова О.О., Попікової О.В.
розглянувши касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
на рішенняГосподарського суду Черкаської області від 27.10.2015
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 14.01.2016
у справі№925/1455/15 Господарського суду Черкаської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Лесарк"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промисловий дім "Земляни"
прозвернення стягнення на нерухоме майно - земельну ділянку для погашення заборгованості в розмірі 1 335 789,89 дол. США, що еквівалентно 29 956 915,17 грн.
за участю представників сторін
від позивача:Гіндрюк Т.С.
від відповідача:Матвєєв Є.О.
від третьої особи:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до Господарського суду Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лесарк" про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 05.07.2007, укладеним між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промисловий дім "Земляни" (яке залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача), а саме на земельну ділянку площею 0,3979 га за адресою: Черкаська область, м. Умань, вул. Р.Чорного, 4, кадастровий номер :02:001:0118, яка належить відповідачу, на користь позивача в рахунок погашення основної заборгованості за кредитним договором №010/02-47/857-07 від 02.07.2007 у розмірі 1355789,89 доларів США.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 (суддя Пащенко А.Д.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 (колегія суддів у складі: Тищенко А.І., Михальської Ю.Б., Отрюха Б.В.), у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ТОВ "Лесарк" і ТОВ "Торгівельно-промисловий дім "Земляни" у своїх відзивах проти доводів касаційної скарги заперечили, посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість.

Учасники судового процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак третя особа не скористалась передбаченим законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши згідно з ч. 1 ст. 1117 ГПК України наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен банк Аваль", найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство "Райффайзен банк Аваль", (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промисловий дім "Земляни" (позичальник) укладено кредитний договір №010/02-47/857-07 від 02.07.2007 (далі - Кредитний договір), на підставі якого позичальнику надано кредит в сумі 1525000,00 доларів США строком до 01.07.2017.

У забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ВАТ "Райффайзен банк Аваль" та ТОВ "Торгівельно-промисловий дім "Земляни" укладено договір іпотеки від 05.07.2007 (далі - Договір іпотеки), за умовами якого в заставу банку передано нерухоме майно позичальника, а саме: нежитлова будівля магазину з підвалом загальною площею 3952,9 м2 та земельна ділянка загальною площею 3979 м2 для обслуговування універмагу, які знаходяться адресою: Черкаська обл., м. Умань, вул. Рафаїла Чорного, 4.

За доводами ПАТ "Райффайзен банк Аваль", внаслідок неналежного виконання позичальником умов Кредитного договору в частині повернення кредиту та своєчасної сплати нарахованих відсотків у нього виникла перед банком заборгованість за кредитом у сумі 1355789,89 доларів США та заборгованість за відсотками в сумі 183223,36 доларів США.

Однак ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.10.2010 за заявою ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни" порушено провадження у справі №Б-50/184-10 про банкрутство ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни".

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 29.12.2010 у справі №Б-50/184-10 визнано грошові вимоги ПАТ "Райффайзен банк Аваль" на суму 148106,94 грн. неустойки; визнано та включено до реєстру вимог кредиторів вимоги ПАТ "Райффайзен банк Аваль" на суму 11852597,49 грн. (гривневий еквівалент заборгованості) до першої черги, які забезпечені заставою майна боржника та окремо внесені розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; затверджено відомості про майно боржника, яке є предметом застави згідно з державним реєстром застав, зокрема: нежитлову будівлю магазину з підвалом загальною площею 3952,9 м2 та земельну ділянку загальною площею 3979 м2, що розташовані за адресою: Черкаська обл., м. Умань, вул. Р.Чорного, 4.

01.09.2011 було знято арешт з нерухомого майна на підставі ухвали Апеляційного суду Черкаської області від 20.07.2011 у справі №10-384/2011, а 02.09.2011 з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна було вилучено обтяження іпотекою належного ТОВ "ТПД "Земляни" майна на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22.08.2011 у справі №2-433/11.

02.09.2011 між ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни" в особі ліквідатора Мухітдінова Р.Д. та ТОВ "Інтер-Строй Інвест" укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки загальною площею 0,3979 га, за адресою: Черкаська обл., м. Умань, вул. Р.Чорного, 4, на якій розташована нежитлова будівля з підвалами та ґанками літ. "А-2", під літ. "А, Б.а, а.1, а.2" (цегла) загальною площею 3932,3 м2, чотири сараї літ. "В", "Г", "Д", "Б", вимощення-1, огорожа №1, троє воріт 2, 3, 5, хвіртка №4, огорожа №6, приямки №7 і №8, для обслуговування універмагу (далі - Договір купівлі-продажу від 02.09.2011).

У подальшому право власності на вказане нерухоме майно та земельну ділянку набуло ТОВ "Лесарк".

Однак постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09.02.2015 у справі №Б-50/184-10 визнано недійсним аукціон від 21.02.2011 з продажу майна банкрута ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни" та визнано недійсним Договір купівлі-продажу від 02.09.2011.

У зв'язку з викладеними обставинами ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до господарського суду з позовом у даній справі щодо звернення стягнення на вказану вище земельну ділянку, що є предметом іпотеки за Договором іпотеки та належить ТОВ "Лесарк", в рахунок погашення основної заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1355789,89 доларів США.

Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека визначена як окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Частиною 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказана норма кореспондується з положеннями ст. 590 ЦК України.

Водночас за вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Водночас у силу ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Разом з тим відчуження майна боржника, у тому числі переданого в іпотеку, яке здійснюється в межах ліквідаційної процедури, регулюється також положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відповідно до ч. 2 ст. 26 якого (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 31 названого Закону кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею: у першу чергу задовольняються, зокрема, вимоги, забезпечені заставою; вимоги ж, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Також слід зауважити, що відповідно до частини першої статті 47 ГПК України судове рішення приймається за результатами обговорення усіх обставин справи, а частиною першою статті 43 названого Кодексу передбачено всебічний, повний і об'єктивний розгляд в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. (абз. 7 п. 11 постанови Пленуму ВГСУ від 24.10.2011 за №11).

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. При цьому рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом, наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили (п.п. 1, 4 постанови Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 за №6).

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 2. ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії; якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

За вимогами п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 за №55, "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003" відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Перевіривши в межах, встановлених ст. 1117 ГПК України, в касаційному порядку рішення і постанову в даній справі щодо застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, касаційна інстанція дійшла висновку, що судами не у повному обсязі дотримано наведених вище вимог, які ставляться до судового рішення.

Так, при вирішенні даного спору суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що на момент вирішення спору ТОВ "Лесарк" є кінцевим набувачем права власності на спірне майно, яке було предметом іпотеки та було відчужене арбітражним керуючим - ліквідатором в процесі ліквідаційної процедури у справі про банкрутство ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни" за відсутності на той момент його обтяження у державному реєстрі іпотек, знятого на підставі рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22.08.2011 у справі №2-433/11.

Однак висновки судів щодо правовідносин, які склалися між учасниками судового процесу в даній справі, здійснені судами за відсутності в матеріалах справи копій вказаного судового рішення у справі №2-433/11, Договору купівлі-продажу від 02.09.2011, а також правочину, на підставі якого ТОВ "Лесарк" стало набувачем спірного майна. Також судами не досліджено відповідність вимогам ст.ст. 34, 36 ГПК України і ДСТУ 4163-2003 інших приєднаних до матеріалів справи доказів. Викладене викликає сумнів у колегії суддів у належному дослідженні судами попередніх інстанцій наданих сторонами доказів та розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Разом з тим пославшись на правову позицію, викладену Верховним Судом України у постанові від 24.12.2014 у справі №6-201цс14, суди зазначили, що до спірних правовідносин не може застосовуватись положення ст. 23 Закону України "Про іпотеку", оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 02.09.2011 та переходу права власності на спірне майно до ТОВ "Інтер-Строй Інвест" це майно предметом іпотеки не було.

Однак вказаний висновок господарських судів є передчасним за відсутності встановлення ними обставин щодо припинення іпотеки за Договором іпотеки з певної, передбаченої законом підстави.

Зокрема, судами не встановлено обставини визнання Договору іпотеки недійсним, у зв'язку з чим недоречним є посилання на зазначену постанову Верховного Суду України, правовий висновок у якій стосується саме обставин визнання недійсним договору іпотеки рішенням суду і виключення на його підставі запису про обтяження майна іпотекою з відповідного реєстру. Підстави ж вилучення відповідного запису щодо спірного у даній справі майна судами першої та апеляційної інстанцій не досліджені, адже зміст рішення Люботинського міського суду Харківської області від 22.08.2011 у справі №2-433/11 ними не з'ясований.

Також суди належним чином не встановили обставини припинення відповідної іпотеки у зв'язку з реалізацією предмета іпотеки, оскільки залишивши поза увагою положення ч. 1 ст. 216 ЦК України та безпідставно не прийнявши до уваги обставини визнання недійсними аукціону від 21.02.2011 з продажу майна банкрута ТОВ "Торгово-промисловий дім "Земляни" та Договору купівлі-продажу від 02.09.2011, вони не з'ясували правові наслідки недійсності вказаного договору, зокрема, вчинені у зв'язку з цим процесуальні дії у відповідній справі про банкрутство. Не встановлено судами і обставини припинення основного зобов'язання, у забезпечення якого укладено Договір іпотеки.

У зв'язку з викладеним висновок судів про непоширення на ТОВ "Лесарк" у зв'язку з продажем майна у ліквідаційній процедурі у справі про банкрутство приписів ст. 23 Закону України "Про іпотеку" щодо дійсності іпотеки для набувача відповідного майна не можна визнати таким, що заснований на з'ясуванні усіх обставин справи, які є суттєвими для вирішення даного спору, та правильному застосуванні до них законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини. Відтак і висновок про відмову в задоволенні позову є передчасним.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору вимог ст.ст. 43, 47, 43, 86, 105 ГПК України, тобто рішення і постанова не відповідають нормам матеріального і процесуального права, тому підлягають скасуванню.

Оскільки касаційна інстанція не наділена правом оцінки доказів, наданих сторонами у справі, а таке право належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій з додержанням принципу рівності сторін у процесі, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення на підставі відповідних доказів усіх суттєвих обставин.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 27.10.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 у справі №925/1455/15 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий суддя О.Кролевець

Судді О.Євсіков

О.Попікова