ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа № 918/398/15

Господарський суд Рівненської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Політики Н.А.,

суддів - Горплюка А.М.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Конончук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Обарівінвест"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "ОСОБА_2 плюс", що діє в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Будівельні інвестиції",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_3,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_4,

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_5, довіреність б/н від 11.11.2015р.;

від відповідача-1- не з'явився.;

від відповідача-2 - ОСОБА_6, довіреність № 01-095/1/15 від 30.06.2015р.;

від третьої особи на стороні відповідачів - ОСОБА_7, довіреність № 2804 від 17.12.2014р.

Судове засідання по справі проводилося в режимі відеоконференції згідно ст. 74-1 ГПК України, проведення якої забезпечив господарський суд Миколаївської області головний спеціаліст ОСОБА_8

У судовому засіданні 29 лютого 2016 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Обарівінвест" (далі Товариство, позивач) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі ОСОБА_9) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "ОСОБА_2 плюс" (далі Компанія), що діє в інтересах Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду "Будівельні інвестиції" (далі Фонд) про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року та від 13 лютого 2015 року, а також про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року позовну заяву Товариства прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/398/15, розгляд якої призначено на 14 травня 2015 року.

Ухвалою суду від 14 травня 2015 року розгляд справи відкладено на 28 травня 2015 року.

Ухвалою суду від 28 травня 2015 року розгляд справи відкладено на 11 червня 2015 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 11 червня 2015 року, в якому останній просив суд прийняти його відмову від предявлених до відповідачів позовних вимог в частині визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року.

Ухвалою суду від 11 червня 2015 року провадження у даній справі в частині позовних вимог Товариства про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року було припинено.

У той же час ухвалою суду від тієї ж дати строк розгляду спору у справі № 918/398/15 було продовжено на 15 днів до 8 липня 2015 року, а розгляд справи відкладено на 7 липня 2015 року. Крім того, даною ухвалою до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено ОСОБА_4. ОСОБА_9 цією ухвалою до участі в розгляді справи було залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Слід також зазначити, що 24 червня 2015 року від представника Банку через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив на позовну заяву від 22 червня 2015 року (т. 1, а.с. 199-201), в якому даний відповідач заперечив проти задоволення вимог Товариства про визнання недійсним спірного договору про відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року з огляду на те, що останній відповідає усім імперативним законодавчим приписам. Крім того, даний правочин був повністю виконаний його сторонами. ОСОБА_9 зазначив про необґрунтованість посилань Товариства на обовязкову необхідність надання іпотекодавцем згоди на укладення договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, оскільки ні умовами спірної угоди, ні нормами чинного законодавства не передбачено обовязкового отримання згоди вказаної особи для вчинення даного виду правочинів.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Компанії, що діє в інтересах Фонду, на позовну заяву від 2 липня 2015 року (т. 2, а.с. 1-4), в якому відповідач 2 заперечив проти задоволення вимог Товариства з огляду на те, що в спірному правочині його сторонами були погоджені всі істотні умови цього договору, останній містить всі необхідні реквізити. Крім того, умови цієї угоди були виконані її сторонами в день її укладення. За таких обставин спірний договір, на думку відповідача 2, відповідає усім вимогам законодавства.

6 липня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення третьої особи на стороні відповідачів (т. 2, а.с. 27-29), в яких дана особа зазначила про відсутність правових підстав для задоволення цього позову з огляду на те, що Товариство не є стороною спірного правочину і останній не порушує прав чи законних інтересів позивача. Крім того, на думку вказаної третьої особи, відповідач 2 у встановленому законом порядку набув прав нового кредитора за укладеним між ОСОБА_3 та Банком кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, оскільки договір про відступлення права вимоги за цим договором був укладений раніше договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 3 лютого 2012 року.

Разом з тим до початку призначеного судового засідання від представника ОСОБА_4 через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої останній просив доручити господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 6 липня 2015 року в задоволенні вищенаведеного клопотання було відмовлено.

Розпорядженням голови господарського суду Рівненської області від 7 липня 2015 року було призначено колегіальний розгляд даної справи у наступному складі суддів: Політика Н.А. (головуючий суддя), ОСОБА_2, ОСОБА_10

Ухвалою суду від 7 липня 2015 року розгляд справи відкладено на 20 липня 2015 року.

Ухвалою суду від 20 липня 2015 року розгляд справи відкладено на 3 серпня 2015 року.

27 липня 2015 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача-2 надійшло клопотання, в якому останній просив суд надати йому можливість брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої цей відповідач просив доручити господарському суду Миколаївської області.

Крім того, цього ж дня через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника ОСОБА_4 надійшло аналогічне клопотання про участь у призначеному судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якому останній просив суд надати йому можливість брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручити господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 28 липня 2015 року вищезазначені клопотання було задоволено.

3 серпня 2015 року від представника позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 918/398/15 до вирішення пов'язаної з нею справи № 569/9614/15-ц. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що в провадженні Рівненського міського суду Рівненської області знаходиться справа № 569/9614/15-ц за позовом ОСОБА_3 до Банку та Компанії, що діє в інтересах Фонду, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_9 передав, а Компанія, що діє в інтересах Фонду, прийняла на себе право вимоги за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, укладеним між Банком та ОСОБА_3. У клопотанні також вказано, що оскільки предметом спору у справі № 918/398/15 є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, то розгляд цієї справи є неможливим до вирішення справи про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 3 серпня 2015 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 12 жовтня 2015 року, вищенаведене клопотання позивача було задоволено, а провадження у справі № 918/398/15 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи № 569/9614/15-ц.

Постановою Вищого господарського суду України від 21 грудня 2015 року вищезазначені судові рішення судів нижчих інстанцій було скасовано, а справу № 918/398/15 передано до місцевого господарського суду для розгляду.

18 січня 2016 року супровідним листом від 23 грудня 2015 року № 918/398/15/600/205 матеріали даної справи було повернуто до господарського суду Рівненської області.

Розпорядженням виконуючого обовязки керівника апарату господарського суду Рівненської області від 21 січня 2016 року № 01-04/11/2016 відповідно до пункту 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, пункту 7.5 Засад використання автоматизованої системи документообігу господарського суду Рівненської області, здійснено заміну судді Бережнюк В.В., яка входить до складу колегії суддів, що розглядають справу № 918/398/15.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21 січня 2016 року визначено наступний склад колегії суддів: Політика Н.А. головуючий суддя, судді: Горплюк А.М. та Войтюк В.Р.

Ухвалою суду від 21 січня 2016 року справу № 918/398/15 було прийнято до провадження в складі колегії суддів: Політика Н.А. (головуючий суддя), суддя Горплюк А.М., суддя Войтюк В.Р., а також призначено її до розгляду на 1 лютого 2016 року.

Ухвалою суду від 1 лютого 2016 року розгляд справи відкладено на 15 лютого 2016 року.

10 лютого 2016 року на електронну адресу суду від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому останній просив суд надати йому можливість брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручити господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 10 лютого 2016 року вищевказане клопотання було задоволено.

ОСОБА_9 10 лютого 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшло клопотання (т. 3, а.с. 1-2), в якому останній просив суд зупинити провадження у даній справі до встановлення правонаступників ОСОБА_3, який на час розгляду даної справи помер. В обґрунтування даного клопотання Товариство посилалося на пункт 3 частини 2 статті 79 ГПК України.

Пунктом 3 частини 2 статті 79 ГПК України встановлено, що господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку, зокрема, заміни однієї з сторін її правонаступником.

За змістом частини 1 статті 21 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 не є стороною у даній справі, а був залучений до участі в розгляді цього спору в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Крім того, згідно частини 1 статті 25 ГПК України у разі, зокрема, смерті або оголошення фізичної особи померлою, заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Проте судом встановлено, що спір у даній справі виник у звязку з оскарженням Товариством договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладених між Банком та Компанією, що діяла в інтересах Фонду, а також усуненням перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Разом з тим ОСОБА_3 не був стороною даних правочинів, які оспорюються Товариством, у звязку з чим підстави для застосування статей 25, 79 ГПК України до даних правовідносин відсутні.

Слід також зазначити, що встановлення правонаступників ОСОБА_3 безпосередньо не вплине на вирішення даного спору по суті, оскільки зазначені обставини не входять до предмету доказування. Разом з тим, встановлення даних обставин можливе лише у процесі розгляду цієї справи. Проте при вирішенні спору про визнання правочину недійсними, слід встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним саме на момент його вчинення, а не на момент вирішення відповідного господарського спору про визнання такого правочину недійсним.

ОСОБА_9 ж позиції дотримується Пленум Вищого господарського суду України у пункті 2.1 постанови 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Водночас статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для зупинення провадження у даній справі, у звязку з чим у задоволенні наведеного клопотання Товариства слід відмовити.

Ухвалою суду від 15 лютого 2016 року розгляд справи було відкладено на 29 лютого 2016 року.

Після судового засідання 15 лютого 2016 року на електронну адресу суду від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому останній просив суд надати йому можливість брати участь в судовому засіданні, призначеному на 29 лютого 2016 року, в режимі відеоконференції, проведення якої доручити господарському суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 15 лютого 2016 року зазначене клопотання було задоволено.

22 лютого 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання позивача (т. 3, а.с. 23-24), в якому останній просив суд витребувати у Банку розгорнутий розрахунок заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, яка існувала на момент укладення спірного договору про відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року, а також витребувати у даного відповідача розгорнутий рух коштів із зазначенням порядку зарахування сплачених вищезазначеною третьою особою платежів за вказаним кредитним договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

Зважаючи на те, що Товариством у вищенаведеному клопотанні не було зазначено всіх обставин, передбачених вказаною нормою, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Крім того, до початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання Товариства (т. 3, а.с. 26-30), в якому останнє просило суд призначити у даній справі судову економічну експертизу та поставити на її вирішення питання про те, чи вірно нараховані сума строкової і простроченої заборгованості та сума процентів за користування кредитом за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, а також чи підтверджується документально здійснення Компанією платежу на користь Банку за умовами договору про відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року.

У той же час посилання позивача на необхідність призначення у даній справі судової експертизи оцінюється судом критично з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судовою експертизою є дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Згідно з частиною 1 статті 41 ГПК України експертиза призначається для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань.

Зі змісту даних законодавчих приписів вбачається, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби в спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Аналогічна правова позиція відображена у пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Водночас, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що підстави для призначення судової економічної експертизи у даній справі відсутні, оскільки з'ясування фактичних обставин, на які посилається позивач у своєму клопотанні, не потребує застосування спеціальних знань та входить до компетенції господарського суду Рівненської області. Так, правильність розрахунку вказаних у цьому клопотанні сум грошових коштів може бути перевірена судом. Крім того, запропоновані позивачем питання щодо правильності нарахування вищезазначених сум та документального підтвердження здійснення між відповідачами платежів не узгоджуються з положеннями Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5.

Слід також зазначити, що позивач не позбавлений можливості здійснити власний розрахунок вищенаведених сум у разі незгоди з розрахунком, наданим іншими учасниками процесу. Крім того, у матеріалах справи наявна надана самим Товариством копія висновку судово-економічної експертизи від 22 червня 2015 року № 7953-7954, проведеної в рамках цивільної справи № 570/3891/14-ц, яка містить відповідний розрахунок, та є належним доказом у справі, що підтверджує наведені позивачем обставини.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення у даній справі судової експертизи на предмет дослідження правильності здійснених Банком розрахунків за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, оскільки, зокрема, самим заявником були надані суду відповідні належні і допустимі докази, що підтверджують викладені в його клопотанні обставини.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Зважаючи на те, що Товариством не було у встановленому законом порядку не було доведено необхідності призначення у даній справі судової економічної експертизи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні його клопотання.

У судовому засіданні 29 лютого 2016 року представник позивача підтримав викладені у позовній заяві вимоги щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року та усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном, та наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідача 2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, ОСОБА_4, проти задоволення позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та поданих письмових поясненнях.

Банк про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 3, а.с. 18), проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання не забезпечив.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, ОСОБА_3 також не з'явився у дане судове засідання. У той же час з наявної у матеріалах даної справи копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть (т. 3, а.с. 5) вбачається, що ця особа на час вирішення даного спору померла.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників Товариства, Компанії, що діє в інтересах Фонду, та третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

3 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та Банком був укладений кредитний договір № 024/12/CL, за умовами якого останній, з урахуванням додатку до цього правочину та додаткових угод до вказаного договору від 20 липня 2012 року № 1, від 9 серпня 2013 року № 2 та від 14 серпня 2013 року № 3, зобовязався надати позичальнику кредит у формі невідновлюваної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 4 281 818 грн. 18 коп., а позичальник, у свою чергу, повернути даний кредит і сплатити проценти за користування ним (т. 1, а.с. 69-87).

Вказаний договір підписаний ОСОБА_3 та уповноваженим представником Банку, а також скріплений печаткою цієї юридичної особи.

Згідно умов пункту 1.3.1 цього правочину, з урахуванням додаткової угоди до нього від 9 серпня 2013 року № 2, кредит надається з 3 лютого 2012 року по 2 лютого 2015 року.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За пунктом 2.1 кредитного договору забезпеченням повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки є, зокрема, іпотека будівлі ресторанно-готельного комплексу (чотирьохповерхового будинку з цокольним поверхом загальною площею 1832 м2) та земельної ділянки, на якій він розміщений, площею 0,3098 га, що належить Товариству на праві власності та знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Обарів, вулиця Соборна, 51.

Судом також встановлено, що на забезпечення належного виконання кредитних зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, того ж дня між Банком та Товариством було укладено договір іпотеки, за яким останнє передало кредитодавцеві в іпотеку належне йому на праві власності вищенаведене нерухоме майно (т. 1, а.с. 19-22).

Вказаний договір підписаний повноважними представниками його сторін, скріплений печатками цих субєктів господарювання, а також посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований у реєстрі за № 144.

Пунктом 1.2 даного договору визначено, що предметом іпотеки є нерухоме майно, яке складається з ресторанно-готельного комплексу загальною площею 1832 м2, будинок чотирьохповерховий з цокольним поверхом, стіни цегла, позначений на плані літерою "А-4", що знаходиться за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Обарів, вулиця Соборна, 51, та належить Товариству на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Обарівської сільської ради 23 грудня 2011 року на підставі рішення виконавчого комітету Обарівської сільської ради від 23 грудня 2011 року № 120 та зареєстрованого комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" у книзі 1, номер запису 11-12, реєстраційний номер: 5790494 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (згідно витягу про державну реєстрацію № 32655511, виданого комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" 23 грудня 2011 року), а також земельної ділянки площею 0,3098 га, кадастровий номер: 56 012 0030, з цільовим призначенням: для обслуговування кафе, що знаходиться на території Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області, на якій знаходиться вищезазначене нерухоме майно.

За змістом пункту 1.8 цього договору нотаріусом на підставі статті 73 Закону України "Про нотаріат" одночасно з посвідченням цього договору накладається заборона відчуження предмету іпотеки на період дії даного правочину.

З матеріалів справи вбачається, що 3 лютого 2015 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 також було накладено заборони на відчуження зазначеного в договорі іпотеки нерухомого майна ресторанно-готельного комплексу та земельної ділянки, та внесено їх у реєстр за № 145 та № 146.

Стаття 548 ЦК України встановлює загальні умови забезпечення виконання зобов'язання.

Так, частиною 1 вказаної статті встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно статті 575 ЦК України іпотека є окремим видом застав. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" та статті 572 ЦК України, іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У частині 2 статті 590 ЦК України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 3 Закону України "Про іпотеку", у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

В силу положень статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частиною 1 статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Судом також встановлено, що 12 лютого 2015 року між Компанією, яка діяла в інтересах і за рахунок Фонду, та Банком був укладений договір відступлення права вимоги (т. 1, а.с. 207-209), відповідно до умов якого останній передав, а Фонд прийняв право вимоги за кредитним договором від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL, укладеним між Банком та ОСОБА_3, разом з додатковими угодами до цього правочину від 20 липня 2012 року № 1, від 9 серпня 2013 року № 2 та від 14 серпня 2013 року № 3, а також за договорами, що забезпечують виконання зобовязань за вищенаведеним кредитним договором, зокрема, договором іпотеки, підписаним 3 лютого 2012 року та посвідченим приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін та скріплений печатками вищезазначених субєктів господарювання.

У вказаному правочині його сторони погодили, що за цим договором до нового кредитора переходять також всі права та обовязки первісного іпотекодержателя, передбачені договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 3 лютого 2012 року, та чинним законодавством України. З моменту набуття новим кредитором права вимоги до іпотекодавця іпотека майна за вищенаведеним договором іпотеки зберігає силу у звязку з відступленням первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю права вимоги до боржника.

Пунктом 1.2 цієї угоди встановлено, що за цим договором до нового кредитора переходить право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника належного та реального виконання обовязків за кредитним договором щодо повернення боржником грошових коштів у розмірі 4 862 327 грн. 37 коп., заборгованість за основною сумою згідно кредитного договору, а також інших обовязків, встановлених кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.4 даного договору до нового кредитора переходять всі без винятку права та обовязки первісного кредитора за кредитним договором.

Новий кредитор має право здійснювати наступне відступлення прав вимоги без згоди з первісним кредитором (пункт 1.6 договору).

Згідно з пунктом 1.8 цього правочину відступлення прав вимоги за договором іпотеки здійснюється шляхом укладення окремого нотаріально посвідченого договору відступлення права вимоги протягом пяти днів з дати укладення цього договору з моменту зарахування у повному обсязі суми вартості за відступлення права вимоги за кредитним договором відповідно до умов, зазначених у пункті 2.1.1 цього договору.

За змістом пункту 2.1.1 зазначеного правочину новий кредитор зобовязаний перерахувати первісному кредитору на рахунок № 6212 в АТ "Златобанк", код: 380612, отримувач: АТ "Златобанк", , оплата за відступлення права вимоги за кредитним договором в сумі 4 862 327 грн. 37 коп., в день укладення цього договору.

Відповідно до пункту 2 даного правочину первісний кредитор зобовязаний передати в день надходження на рахунок всієї суми, вказаної у пункті 2.1.1 цього договору, оригінали документів, які свідчать про право вимоги за кредитними договорами, та інформацію, яка важлива для їх здійснення, зокрема: кредитний договір від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL та додаткові угоди до нього; договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 3 лютого 2012 року; виписку з рахунку боржника, який відкритий первісним кредитором згідно з кредитним договором, для підтвердження надання кредитних коштів боржникові та їх цільового використання; копії правовстановлюючих документів на предмет застави (іпотеки) за договором забезпечення; копії документів стосовно боржника, майнового поручителя для їх ідентифікації; інші документи, на яких ґрунтуються вимоги.

Факт передачі первісним кредитором новому кредитору документів засвідчується складанням акту прийняття-передачі, який підписується повноважними представниками первісного кредитора та нового кредитора.

Даний договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором (пункт 4.1 зазначеної угоди).

Згідно з пунктом 4.2 договору з моменту зарахування у повному обсязі суми грошових коштів за відступлення права вимоги за кредитним договором на рахунок первісного кредитора, зазначений у пункті 2.1.1 цього договору, до нового кредитора переходять всі права кредитора у відношенні до боржника та майнового поручителя, що належали до цього первісному кредитору по кредитному договору та договору забезпечення.

За змістом пункту 4.3 даного правочину передбачене цим договором вимоги по зобовязаннях, що випливають з кредитного договору, переходить до нового кредитора виключно після виконання ним у повному обсязі зобовязань перед первісним кредитором, визначених у пункті 2.1.1 цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2015 року (в день укладення вищенаведеного договору) Компанія перерахувала на зазначений у пункті 2.1.1 цього правочину розрахунковий рахунок Банку грошові кошти в сумі 4 862 327 грн. 37 коп., що підтверджується відповідною випискою з банківського рахунку (т. 1, а.с. 213), а також копією відповідного платіжного доручення від 12 лютого 2015 року № 465391 (т. 2, а.с. 69).

Судом також встановлено, що того ж дня між первісним кредитором та новим кредитором був складений та підписаний їх уповноваженими представниками акт прийняття-передачі документів, які свідчать про право вимоги за кредитними договорами, та інформацію, яка важлива для їх здійснення (т. 1, а.с. 210).

Слід також зазначити, що у матеріалах справи відсутні докази розірвання чи визнання недійсним вищезазначеного договору у встановленому законом порядку.

Також судом встановлено, що 13 лютого 2015 року між Компанією, яка діяла в інтересах і за рахунок Фонду, та Банком був укладений договір відступлення права вимоги (т. 1, а.с. 211-212), відповідно до умов якого останній відступив, а Фонд прийняв право вимоги за іпотечним договором, посвідченим 3 лютого 2012 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрованим за № 144 разом із додатковим договором до нього, укладеним між первісним іпотекодержателем та Товариством в забезпечення виконання умов кредитного договору від 3 лютого 2012 року № 024/12/CL разом з додатковими угодами та договорами про внесення змін до нього, що укладений між первісним іпотекодержателем та боржником.

Даний договір підписаний уповноваженими представниками його сторін, скріплений печатками вищезазначених юридичних осіб, а також посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12 і зареєстрований у реєстрі за № 129.

За змістом пункту 1.2 цього правочину останній укладено на підставі статті 24 Закону України "Про іпотеку" у звязку з укладенням між новим іпотекодержателем та первісним іпотекодержателем договору відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року за основним (кредитним) договором та внаслідок укладення цього договору, до нового іпотекодержателя переходять всі права первісного іпотекодержателя за іпотечним договором, який забезпечує вимоги за основним (кредитним) договором.

Відповідно до пункту 1.3 вказаної угоди новий іпотекодержатель, який забезпечує вимоги за основним договором, зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця про відступлення частини прав за договором іпотеки після укладення цього договору, і про відступлення права вимоги за основним договором відповідно до умов пункту 2.2.2 договору відступлення.

Пунктом 2.1 зазначеного договору передбачено, що моментом переходу права вимоги первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, визначеним у пункті 1 цього договору, до нового іпотекодержателя є факт отримання первісним іпотекодержателем оплати за відступлення права вимоги відповідно до пункту 2.1.1 договору відступлення від 12 лютого 2015 року, підтвердженням якої для нового іпотекодержателя є оригінал платіжного доручення, засвідченого відбитком печатки установи банку платника, а для первісного іпотекодержателя виписка по рахунку, зазначеному в пункті 2.1.1 договору відступлення від 12 лютого 2015 року, набрання чинності цим договором та реєстрації змін у відповідних державних реєстрах.

За цим договором до нового іпотекодержателя переходять всі права та обовязки первісного іпотекодержателя, передбачені чинним законодавством України та договором іпотеки (пункт 2.2 цієї угоди).

Згідно пункту 2.3 вказаного правочину з моменту набуття новим іпотекодержателем права вимоги до іпотекодавця іпотека майна за договором іпотеки, зазначеним у пункті 1.1 цього договору, зберігає силу у звязку з відступленням первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю права вимоги до боржника (стаття 27 Закону України "Про іпотеку").

За змістом пункту 2.4 договору з моменту набуття новим іпотекодержателем права вимоги до іпотекодавця іпотека за іпотечним договором зберігає силу у звязку з відступленням первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю права вимоги до боржника (згідно зі статтею 24 Закону України "Про іпотеку"). З моменту набуття новим іпотекодержателем права вимоги до іпотекодавця, заява про зняття заборони відчуження предмету іпотеки у звязку з виконанням боржником його зобовязань та припиненням іпотечного договору може бути подана нотаріусу лише новим іпотекодержателем. Інші заяви є недійсними та такими, що не підлягають виконанню.

Реєстрація змін до відповідних записів державного реєстру речових прав здійснюється в день посвідчення цього договору, при цьому первісний іпотекодержатель зобовязаний надіслати (листом з повідомленням про вручення) повідомлення іпотекодавцю та боржнику про здійснення первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю відступлення права вимоги до іпотекодавця (пункт 2.5 цього правочину).

Відповідно до пункту 4.1 вказаної угоди остання набирає чинності з моменту її підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, зокрема, про визнання недійним укладеного між відповідачами 13 лютого 2015 року договору відступлення права вимоги, Товариство посилалося на те, що даний правочин суперечить статтям 512-514 ЦК України та статті 24 Закону України "Про іпотеку".

У той же час вказані твердження не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Положеннями частини 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-5 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 статті 513 ЦК України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Судом встановлено, що договір відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року був у встановленому законом порядку підписаний його сторонами, скріплений їх печатками, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12 і зареєстрований у реєстрі за № 129.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що даний договір був вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передалося новому кредиторові (тобто договір іпотеки від 3 лютого 2012 року), що свідчить про відповідність форми зазначеного договору вимогам законодавства.

Слід також зазначити, що іпотекодержатель у встановленому спірним договором та частиною 2 статті 24 Закону України "Про іпотеку" письмово у п'ятиденний строк повідомив боржника та його поручителя про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями описів вкладень у відповідні поштові відправлення (т. 2, а.с. 17-18).

Приписами статті 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

За змістом статті 24 Закону України "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Враховуючи вищезазначені нормативні приписи, а також беручи до уваги те, що ні законодавчими актами України, ні договором іпотеки від 3 лютого 2012 року не передбачено обовязкового отримання згоди іпотекодавця на укладення спірного договору відступлення прав за цим іпотечним договором, посилання Товариства на обовязковість отримання такої згоди визнаються судом необґрунтованими.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 6 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня призначення уповноваженої особи Фонду укладення правочинів, пов'язаних з відчуженням майна банку чи передачею його майна третім особам, допускається в порядку, передбаченому статтею 51 цього Закону.

З вищенаведених приписів чинного законодавства вбачається, що з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії й ініціювання процедури ліквідації банку останній втрачає можливість відчуження свого майна, у тому числі й здійснювати відступлення права вимоги до своїх боржників третім особам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі N 6-102цс12.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що рішення про початок процедури ліквідації Банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку (т. 1, а.с. 50) та наказ про припинення здійснення тимчасової адміністрації у Банку та початок процедури ліквідації Банку (т. 1, а.с. 51) були прийняті 13 травня 2015 року, тобто через 3 місяці після укладення спірного договору відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року, що не суперечить даним вимогам законодавства.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_9 на момент укладення спірного договору не володів необхідним обсягом прав на передачу свого права вимоги до Товариства, також оцінюються судом критично з огляду на те, що договір відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року за кредитним договором передував укладенню між відповідачами спірної угоди від 13 лютого 2015 року про відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Крім того, згідно з частиною 3 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечено виконання як дійсного зобов'язання, так і задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. За змістом частини 1 статті 24 Закону України "Про іпотеку", з урахуванням приписів частини 3 статті 3 цього Закону, можливість відступлення прав за іпотечним договором не ставиться в залежність від наявності у нового іпотекодержателя права вимоги за основним зобов'язанням на час такого відступлення.

Інші посилання Товариства, викладені у позовній заяві, не беруться судом до уваги, оскільки стосуються підстав визнання недійсним укладеного між відповідачами договору відступлення права вимоги від 12 лютого 2015 року. У той же час, як було зазначено вище, провадження у даній справі в частині цих позовних вимог було припинено ухвалою суду від 11 червня 2015 року.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року був спрямований на набуття його сторонами цивільних прав і обов'язків. Зміст цього правочину не суперечить актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; при укладанні правочину волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин було вчинено у формі, встановленій законом (нотаріальна), він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зворотного матеріали справи не містять.

Крім того, судом проаналізовано зміст оспорюваного договору і встановлено, що він безпосередньо не порушує прав і охоронюваних законом інтересів позивача.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що при укладенні договору відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року його сторонами дотримано всіх передбачених статтею 203 ЦК України вимог, необхідних для чинності цього правочину, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Товариства про визнання недійсною цієї угоди.

Беручи до уваги відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 13 лютого 2015 року, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Товариства про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні вищенаведеним іпотечним майном шляхом зняття заборони та реєстрації припинення речових прав щодо даного майна, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про визнання недійсним відповідного договору.

З огляду на вищенаведене, у задоволенні даного позову слід відмовити.

Судові витрати згідно статті 49 ГПК України залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 1, 12, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 04 березня 2016 року.

Головуючий суддя: Н.А. Політика

Судді: В.Р. Войтюк

ОСОБА_2