РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"29" лютого 2016 р. Справа № 918/1389/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючий суддя Грязнов В.В.

суддя Гудак А.В. ,

суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Петрук О.В.

за участю представників сторін:

позивача- Гуль Н.В. (довіреність від 12.11.2015р.);

відповідача 1- не зявився;

відповідача 2- ОСОБА_1 (довіреність №15-01/01 від 15.01.2016р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача 2-Державного підп-риємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на рішення господарського суду Рівненської області від 29.12.2015р. у справі №918/1389/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс»

м.Київ

до 1. Приватного підприємства фірми «Алрі» м.Рівне

2. Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної

промисловості «Укрспирт» м.Бровари Київської області

про стягнення 2 795 639 грн. 45 коп. основного боргу, інфляційних та річних,-

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст.22, 28 Господарсь-кого процесуального кодексу України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу заявлено не було. Заяви про відвід суддів не надходило.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 29.12.2015р. у справі №918/1389/15 (суддя Політика Н.А.) з урахуванням заяв про збільшення та зменшення позовних вимог частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс» (нада-лі в тексті Товариство) до Приватного підприємства фірми «Алрі» (надалі в тексті Приватне під-приємство) та Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (надалі в тексті Державне підприємство) про стягнення 2 795 639 грн. 45 коп. заборгованості по розрахунках та пені згідно укладеного договору, а також інфляційних втрат та 3%річних.(т.1, арк. справи 245-251).

Приймаючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов договору поставки за період 01.04.2014р. 05.06.2014р. Позивач поставив товар на загальну суму 1 596 981 грн. 60 коп., однак Відповідач не сплатив його вартості, внаслідок чого перед Товариством утвори-лась заборгованість. Cудом першої інстанції прийнято до розгляду і задоволено заяви про змен-шення та збільшення позовних вимог, якими Позивач збільшив основний борг, інфляційні, річні та просив не стягувати суму нарахованої пені. Місцевий суд дійшов висновку, що підставними і такими, що підлягають стягненню з Державного підприємства на користь Товариства є інфляційні втрати в сумі 830 889 грн. 51 коп. та 74 104 грн. 13 коп. 3% річних. При цьому, у задоволенні позо-ву до поручителя ПП «Алрі» в позові відмовлено у звязку із закінченням строку договору пору-ки.(т.1, арк.справи 248-250).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Відповідач-2 подав скаргу до Рівненського апе-ляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 29.12.2015р. у даній справі скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що рішення прийняте місцевим господарським судом з невірним засто-суванням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин справи, що призвело до невірних висновків, а тому є незаконним і необґрунтованим. На думку апелянта, суд не врахував, що Державне підприємство за договором поставки №110912 від 11.09.2012р. сплатило на користь Товариства 69 270 246 грн. 16 коп., що перевищує вартість поставленого товару, а тому безпідстав-ним є стягнення 1 596 981 грн. 60 коп., які Позивач вважає боргом, а також 830 889 грн. 51 коп. ін-фляційних втрат та 74 104 грн. 13 коп. -3% річних. Крім того, подавши заяву про уточнення позов-них вимог, Позивач фактично збільшив позовні вимоги, оскільки просив суд стягнути за боргова-ність, яка вже стягувалася у іншій справі №918/1393/15. Звертає увагу, що судом першої інстанції порушено правила територіальної підсудності, оскільки строк договору поруки Товариства з ПП «Алрі» закінчився, а сам договір не забезпечував виконань Державного підприємства перед Това-риством.(т.2, арк.справи 4-9).

Ухвалою від 25.01.2016р. прийнято до провадження та призначено розгляд скарги на 09.02. 2016р. у складі колегії: головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є.(т.2, арк.справи 2).

Через канцелярію суду 05.02.2016р. Відовідач-1 подав клопотання про розгляд справи без участі його представника. Позивач клопотався про долучення до справи додаткових доказів копій видаткових накладних та доказів оплати за період з 11.09.2012р. по 24.07.2014р.(т.2, арк.справи 25, 26-473).

У звязку із тимчасовою втратою працездатності судді Олексюк Г.Є. та на підставі розпо-рядження керівника апарату від 09.02.2016р. автоматизованою системою документообігу суду про-ведено автоматичну заміну складу колегії суддів, визначено колегію: головуючий суддя Грязнов В.В., суддя Гудак А.В., суддя Філіпова Т.Л. Зазначена колегія ухвалою від 09.02.2016р. прийняла до провадження апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної про-мисловості «Укрспирт».(т.3, арк.справи 1, 2, 3).

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити її без задоволен-ня, а рішення суду першої інстанції без змін.(т.3, арк.справи 5-8).

Межі перегляду справи в апеляційній інстанції встановлені статтею 101 ГПК України. Так, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково по-даними доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Необхідність подання копій видаткових накладних та доказів оплати за період 11.09.2012р. 24.07.2014р. представник Позивача в судовому засіданні 09.02.2016р. пояснив тим, що під час провадження у суді першої інстанції Відповідач не покликався на весь обсяг правовідносин за дого-вором №110912 від 11.09.2012р., а зазначив про це лише в апеляційній скарзі, вказавши що сплата ним 69 270 246 грн. 16 коп. значно перевищує вартість отриманого товару, тому такі твердження, на думку Позивача, потребують спростування.(т.2, арк.справи 25, 26-473; т.3, арк.справи5-8, 11).

Колегія суддів приймає зазначені обставини до уваги, позаяк матеріалами справи стверд-жується, що заперечуючи позовні вимоги Відповідач не зазначав про факти переплати за догово-ром поставки (т.1, арк.справи 129-131), тому з підстав ч.1 ст.101 ГПК України, зазначені додаткові докази приймаються апеляційним судом до розгляду.

У судовому засіданні 09.02.2016р. представник Скаржника підтримав подане через канце-лярію суду клопотання про відкладення розгляду справи для вивчення та аналізу поданих Пози-вачем документів, а також у звязку проведенням звірки взаєморозрахунків між сторонами та мож-ливістю позасудового врегулювання спору, проти чого не заперечив представник Позивача.(т.3, арк.справи 4, 11). Враховуючи зазначене, розгляд справи відкладався на 18.02.2016р.

Через канцелярію суду 18.02.2016р. Позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів, а саме акта звірки взаєморозрахунків по спірному договору станом на 18.01.2016р. Разом з тим, всупереч ч.1 ст.101 ГПК України Позивач не обґрунтував необхідності долучення до справи додаткових доказів та неможливості їх подання суду першої інстанції.(т.3, арк.справи 20-32).

В судовому засіданні 18.02.2016р. оголошувалась перерва до 29.02.2016р.(т.3, арк.справи 12-13, 34-35).

В судовому засіданні 29.02.2016р. представник Позивач надав пояснення щодо неможливо-сті подання суду першої інстанції акту звірки взаєморозрахунків, оскільки переговори щодо можли-вого врегулювання спору почалися вже після винесення рішення у даній справі, а також зазначив про дотримання місцевим судом правил територіальної підсудності при вирішенні даного спору. т.3, арк.справи 41-43).

Представники Скаржника у судових засіданнях 09.02.2016р., 18.02.2016р. та 29.02.2016р. просили скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та передачу справи на розгляду іншому суду з підстав порушення правил територіальної підсудності, при цьому, не заперечували існування боргу в сумі задоволених позовних вимог.

Представник Позивача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги та надав свої пояснення.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, ТзОВ «Група компаній «Техінсервіс»-продавець та ДП спи-ртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»-покупець уклали договір від 11.09.2012р. №110912(надалі в тексті Договір), відповідно до п.1.1 якого, продавець зобовязується передати, а покупець зобовязується прийняти та оплатити мелясу бурякову ДСТУ 3696-98 (ГОСТ 30561-98) (далі товар).(т.1, арк.справи 15-16-зворот).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2 Договору, кількість товару, одиниці виміру та ціна одиниці вимі-ру визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками до цього договору та становлять йо-го невідємну частину. Загальна кількість та вартість товару, загальна сума Договору визначають-ся виходячи із всіх підписаних сторонами специфікацій протягом терміну дії Договору.

Поставка товару, згідно п.3.1 Договору, здійснюється на умовах DAP (доставка до місця) відповідно до Інкотермс 2010.

Оплата товару по даному Договору здійснюється Покупцем за кожну поставлену партію то-вару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту його поставки та прийомки на складі Покупця на підставі рахунків-фактур та видаткових накладних.(п.3.2 Договору).

У випадку невиконання зобовязань з оплати товару у розмірі, порядку та строки, перед-бачені Договором Покупець зобовязується сплатити на користь Продавця пеню у розмірі 0,9% від суми грошового зобовязання (заборгованості) за кожен день прострочення, але не більше под-війної облікової ставки НБУ.(п.5.2 Договору).

Договір набирає чинності з дати підписання обома сторонами і діє до 31.12.2013р., а в час-тині взаєморозрахунків до повного їх погашення (п.8.1 Договору). Разом з тим, додатковою уго-дою від 30.12.2013р. сторони продовжили дію Договору до 31.12.2014р.(т.1, арк.справи 17).

Матеріалами справи стверджено, що на підставі Договору сторонами складено 8 Специфіка-цій: №1 від 11.09.2012р. на загальну суму 28 539 000 грн., №2 від 03.01.2013р. на загальну суму 6342000 грн., №3 від 01.04.2013р. на загальну суму 6 342 000 грн., №4 від 01.07.2013р. на загальну суму 14 000 000 грн., №5 від 30.08.2013р. на загальну суму 344 880 грн., №6 від 30.09.2013р. на за-гальну суму 9 260 949 грн. 60 коп., №7 від 31.10.2013р. на загальну суму 8 079 364 грн. 80 коп. та №8 від 29.11.2013р. на загальну суму 6 657 681 грн. 60 коп.(т.1, арк.справи 16, 18-24).

Договір, Додаткова угода та Специфікації підписані директорами Товариства і Державного підприємства, скріплені відтисками печаток сторін.(т.1, арк.справи 16-зворот, 17, 16, 18-24).

Матеріали справи свідчать, що ПП «Алрі»-поручитель та Товариство-кредитор 11.09.2012р. уклали договір поруки №01/12 (надалі в тексті Договір поруки), відповідно умов якого, поручи-тель поручається перед кредитором грошовою сумою в розмірі 5 000 гривень, за виконання Дер-жавним підприємством спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт»-боржник зобо-вязань, що випливають з договору №110912 від 11.09.2012 року., зокрема щодо зобовязань з оп-лати вартості придбаного товару. У разі порушення боржником зобовязань, забезпечених пору-кою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Договір пору-ки вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом 3-х років від дати підписан-ня, але не пізніше припинення поруки. Договір поруки підписаний директорами та скріплений відтисками печаток сторін (т.1, арк.справи 25).

Матеріалами справи стверджено, що за період з 01.04.2014р. по 05.06.2014р. на виконання умов Договору згідно видаткових накладних від 01.04.2014р. №ГК-0000417 на суму 113 040 грн., від 04.04.2014р. №ГК-0000422 на суму 58 694 грн. 40 коп.; від 07.04.2014р. №ГК-0000423 на суму 51 494 грн. 40 коп.; від 23.04.2014р. №ГК-0000442 на суму 28 483 грн. 20 коп.; від 26.04.2014р. № ГК-0000445 на суму 31 060 грн. 80 коп.; від 28.04.2014р. №ГК-0000459 на суму 29 548 грн. 80 коп.; від 05.05.2014р. №ГК-0000475 на суму 45 000 грн.; від 07.05.2014р. № ГК-0000476 на суму 50 380 грн.; від 20.05.2014р. №ГК-0000493 на суму 57 120 грн.; від 21.05.2014р. №ГК-0000494 на суму 46920 грн.; від 22.05.2014р. №ГК-0000496 на суму 49 800 грн.; від 23.05.2015р. №ГК-0000510 на суму 43 000 грн.; від 27.05.2014р. №ГК-0000511 на суму 57 340 грн.; від 28.05.2014р. №ГК-0000512 на суму 57 500 грн.; від 29.05.2014р. №ГК-0000513 на суму 68 360 грн.; від 31.05.2014р. №ГК-0000514 на суму 72 080 грн.; від 01.06.2014р. №ГК-0000524 на суму 67 280 грн.; від 02.06.2014р. №ГК-0000517 на суму 94 680 грн., від 03.06.2014р. №ГК-0000522 на суму 89 360 грн.; від 04.06. 2014р. №ГК-0000526 на суму 210 560 грн.; від 05.06.2014р. №ГК-0000528 на суму 275 280 грн. Товариство передало, а Державне підприємство прийняло товар на загальну суму 1 596 981 грн. 60 коп., що відображено в товарно-транспортних накладних.(т.1, арк.справи 50-84, 110-128; т.2, арк. справи 406-428).

Проте, оплата поставленого товару Відповідачем здійснена не була, що призвело до утво-рення перед Позивачем 1 596 981 грн. 60 коп. заборгованості за період з 01.04.2014р. по 05.06.2014 року, що стверджується виписками з банку про рух коштів по рахунку та копіями платіжних дору-чень.(т.1, арк.справи 156-234, т.3, арк.справи 21-26).

Вважаючи, що з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.12.2015р. сума боргу складає 1 596 981 грн. 60 коп., з підстав ст.ст.526, 625 ЦК України Позивач нарахував 830 889 грн. 51 коп. інфляційних втрат за квітень 2014 року листопад 2015 року та 74 104 грн. 13 коп. -3% річних за користування чужими коштами протягом 01.04.2014р. 08.12.2015р.(т.1, арк.справи 12-14, 102-104).

З матеріалів справи вбачається, що під час провадження в суді першої інстанції Позивач по-дав, а суд прийняв до розгляду наступні заяви:

- від 21.12.2015р. про уточнення позовних вимог, якою Позивач зменшив позовні вимоги в частині пені на 1 232 051 грн. 02 коп. до 195 225 грн. 53 коп. та одночасно збільшив позовні вимо-ги в частині стягнення основного боргу на 737 160 грн., інфляційних втрат на 364 157 грн. 04 коп., 3% річних на 33 295 грн. 30 коп., а в загальному, просив суд стягнути з Відповідача-2 2 697 200 грн. 77 коп.(т.1, арк. справи 102-104);

- від 28.12.2015р. про зменшення позовних вимог, якою Позивач просив стягнути з Відпові-дача-2 на користь Позивача 1 596 981 грн. 60 коп. основного боргу, 830 889 грн. 51 коп. інфляцій-них втрат за квітень 2014р. листопад 2015р. та 74 104 грн. 13 коп. -3% річних за користування чу-жими коштами за період 01.04.2014р. по 08.12.2015р. і не підтримав попередніх вимог про стягнен-ня пені в сумі 195 225 грн. 53 коп.(т.1, арк.справи 143-144).

Разом з тим, заперечуючи позовні вимоги Державне підприємство у відзиві на позов від 25.12.2015р. та письмових поясненнях від 29.12.2015р. просило суд відмовити в позові і застосува-ти строк позовної давності до вимог про стягнення пені.(т.1, арк.справи 129-131, 150-147).

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при ухваленні ос-каржуваного рішення, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рі-шення місцевого суду зміні з огляду на наступне:

Відповідно до ст.173 Господарського кодексу України (надалі в тексті ГК України) госпо-дарський договір є однією з підстав виникнення господарських зобовязань і є обовязковим для ви-конання сторонами. Аналогічно врегульовано підстави виникнення господарського зобовязання у ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України).

Господарські зобовязання, відповідно до ст.174 ГК України, можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених за-коном, але таких, які йому не суперечать.

Предметом даного спору є стягнення заборгованості і пені за договором поставки.

Матеріалами справи стверджено, що 11.09.2012р. з моменту укладення Договору між сторо-нами виникли відносини поставки, оскільки взаємовідносини сторін підпадають під визначення, яке містять статті 265 ГК України та 712 ЦК України: коли продавець (постачальник), який здійс-ює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у вла-нсть покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повяза-них з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязує-ться прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, ін-ших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських дого-ворів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбаче-них цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного Вико-нання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподар-ського інтересу.

Аналогічно, згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України не допускається одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи стверджується, що згідно п.3.2 Договору оплата товару здійснюється покупцем за кожну поставлену партію товару протягом 2 (двох) банківських днів з моменту його поставки та прийомки на складі покупця на підставі рахунків-фактур та видаткових накладних.

Як правомірно встановлено місцевим господарським судом і стверджується матеріалами справи (Договором, специфікаціями, видатковими накладними, платіжними дорученнями, виписка-ми з банку по рахунку, актом звірки розрахунків) Відповідач-2 не оплатив товар поставлений за період з 01.04.2014р. по 05.06.2014р. на загальну суму 1 596 981 грн. 60 коп.

При цьому, колегія суддів відхиляє як надумане і безпідставне твердження Державного під-приємства щодо фактичної сплати за Договором вцілому, а не згідно видаткових накладних суми 69 270 246 грн., яка є більшою ніж вартість поставленого товару, оскільки матеріали справи міс-тять докази, які стверджують поставку Товариством товару на загальну суму 83 556 733 грн. 56 коп. на виконання зобовязань за Договором.(т.2, арк.справи 27-473).

Крім того, безпідставними є і посилання Відповідача-2 на подвійне стягнення за період з 01.06.2014р. по 05.06.2014р., оскільки рішення у справі №918/1393/15 (на яку посилається Скарж-ник) не прийнято, а повторне заявлення стягнення заборгованості за період з 01.04.2014р. по 05.06. 2014р. у справі №918/1389/15 зумовить припинення провадження в частині зазначених вимог з під-став п.2 ч.1 ст.80 ГПК України.

Тому є вірним висновок місцевого господарського суду, що внаслідок неналежного виконан-ня умов Договору поставки утворилась заборгованість Відповідача-2 перед Позивачем за період з з 01.04.2014р. по 05.06.2014р. в сумі 1 596 981 грн. 60 коп., яка обґрунтована і підлягає стягненню з Відповідача-2.

Разом з тим, урахувуючи приписи ч.4 ст.559 ЦК України, колегія суддів погоджується з ви-сновком суду першої інстанції щодо безпідставності заявленої до Відповідача-1 ПП «Алрі» вимоги в сумі 1 000 грн. у звязку з припиненням поруки, оскільки договір поруки закінчився 11.09.2015р., тобто до моменту звернення з позовом.

Крім стягнення основного боргу Позивач заявив додаткові майнові вимоги.

Перевіривши з підстав ст.625 ЦК України розрахунок Позивача, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку щодо підставності нарахування 830 889 грн. 51 коп. інфляційних втрат за квітень 2014р. листопад 2015р. та 74 104 грн. 13 коп. -3% річних за користування чужими коштами протягом 01.04.2014р. 08.12.2015р., які з підстав ст.33 ГПК Украї-ни підлягають стягненню з Відповідача-2.

У пунктах 3.10 та 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12. 2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Крім того, господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (кло-потань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній має оцінити її, виходячи зі змісту такої заяви, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи.

Як зазначалось вище, суд першої інстанції прийняв до розгляду і задоволив заяву від 21.12. 2015р., якою Позивач зменшив суму заявленої до стягнення пені та заяву від 28.12.2015р., в якій вимоги щодо пені Позивач не підтримав повністю, тобто не зменшив її кількісні показники, а фак-тично повністю відмовився від вимоги зі стягнення пені, яка є самостійною вимогою і була заявле-на при поданні позову.(т.1, арк.справи 7, 102-104, 143-144).

Разом з тим, 25.12.2015р. та 29.12.2015р. Відповідач-2 заявив про застосування строку по-зовної давності стосовно стягнення пені, зазначивши, що 10.12.2015р. Позивач звернувся з даною вимогою безпідставно, оскільки зобовязання було невиконане у квітні-червні 2014 року.(т.1, арк. справи 4-7, 129-131, 150-147), проте місцевий суд відхилив дані заяви з мотиву зменшення Позива-чем вимоги зі стягнення пені.(т.1, арк.справи 247).

Такі висновки місцевого суду колегія суддів вважає помилковими, позаяк заява про засто-сування строку позовної давності, зроблена до винесення рішення підлягає розгляду по суті, однак суд першої інстанції ухилився від цього. Натомість були задоволені заяви про зменшення пені, поп-ри те, що відповідно до ст.22 ГПК України, господарський суд не приймає відмови від позову, зме-ншення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодав-ству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси. Відповідним чином, згідно п.4 ч.1 ст.80 ГПК України, провадження у справі припиняється у разі відмови позивача від позову і прийняття такої відмови господарським судом.

Відповідно до ст.ст.256, 258 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна дав-ність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Так, заявляючи у грудні 2015 року, тобто після спливу більше ніж одного року, вимогу про стягнення пені, яка нараховувалася з квітня 2014 року Позивач пропустив строк позовної давності на цю вимогу, а тому в силу ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що не було враховано судом першої інстанції.

На переконання апеляційного суду, з урахування заяви про застосування строку позовної давності вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню у звязку із пропуском строку позо-вної давності, оскільки про неоплату поставленого протягом 01.04.2014р. 05.06.2014р. товару По-зивачеві було відомо через 2 банківські дні з моменту відвантаження кожної партії товару (п.3.2 Договору), тобто з 03.04.2014р. по 07.06.2014р., відтак строк позовної давності закінчився 06.07. 2015р., а позов було подано 10.12.2015р.

При цьому, протягом провадження у суді першої інстанції Позивач не клопотався про по-новлення строку, пропущеного з поважних причин.

Із зазначених мотивів, прийняття судом заяви про зменшення розміру пені суперечить зако-нодавству та порушує права Відповідача-2, позаяк зменшувана вимога не підлягає задоволенню.

У разі коли позивач на підставі частини четвертої статті 22 ГПК України до прийняття рі-шення зі справи збільшив розмір позовних вимог чи до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, в звязку з чим зросла ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону повинен сплатити недоплачену в звязку з цим суму судового збо-ру до звернення з відповідною заявою до господарського суду. Такої ж думки дотримується Ви-щий господарський суд України, що знайшло відображення у п.2.8 постанови Пленуму від 21.02. 2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України».

Разом з тим, оскільки Позивач на підставі ч.4 ст.22 ГПК України до прийняття рішення у справі завою від 21.12.2015р. збільшив позовні вимоги в частині стягнення 737 160 грн. основного боргу, 364 157 грн. 04 коп. інфляційних втрат та 33 295 грн. 30 коп. -3% річних, в звязку з чим зро-сла ціна позову, він відповідно до п.2 ч.2 ст.6 Закону України «Про судовий збір» повинен сплати-ти судовий збір із суми, на яку збільшуються позовні вимоги, а саме 17 019 грн. 19 коп., який під-лягає стягненню з ТзОВ «Група компаній «Техінсервіс» в доход Державного бюджету.

Крім того, колегія суддів відхиляє посилання Скаржника на порушення місцевим господар-ським судом правил територіальної підсудності, оскільки відповідно ст.ст.13, 15, 16 ГПК України, підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду. Підсудність справ визначається за предметними і територіальними ознаками. Виняток з цього правила становить виключна підсудність справ.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.15 ГПК України, справи у спорах, що виникають при виконанні госпо-дарських договорів за участю кількох відповідачів розглядаються господарським судом за місце-знаходженням одного з відповідачів за вибором позивача.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позивач предявив вимогу про стягнення суми попередньої оплати до двох відповідачів ПП «Алрі» (м.Рівне) та ДП спиртової та лікеро-горіл-чаної промисловості «Укрспирт» (м.Бровари Київської області) і подав позов за місцем знаход-ження першого відповідача до господарського суду Рівненської області згідно з ч.2 та ч.3 ст.15 ГПК України.

Відповідно до ст.ст. 64, 65 ГПК України, суддя на стадії прийняття позовної заяви до про-вадження у справі вчиняє необхідні процесуальні дії перелік яких у ст.65 ГПК України не є вичерп-ним. Однак оцінку обставинам справи по суті позовних вимог суд на цій стадії давати не вправі.

Правова позиція колегії суддів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду Украї-ни, викладеною у постанові Судової палати у господарських справах від 15.10.2002р. у справі за позовом ЗАТ «Футбольний клуб «Чорноморець» до ЗАТ «Футбольний клуб «Волинь» і громадської організації Спортивний клуб «Волинь-1», де, зокрема, зазначено, що на стадії порушення провад-ження у справі та підготовки матеріалів до розгляду в першій інстанції суд не вправі зясовувати, чи насправді порушено права та охоронювані законом інтереси позивача зі спору, оскільки це можливо зробити лише з дотриманням основних засад судочинства (ст.129 Конституції України) у судовому процесі за результатами розгляду порушеної справи.

Таким чином, господарський суд на стадії прийняття позовної заяви чи підготовки справи до розгляду не міг надавати оцінку договору поруки №01/12 від 11.09.2012р. відповідно до ст.43 ГПК України в сукупності з іншими обставинами і доказами у справі та визначати наявність чи відсутність підстав для відповідальності ПП «Алрі», відповідно звільняти його від відповідаль-ності як відповідача у спорі та змінювати підсудність справи, тому позовна заява прийнята госпо-дарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до норм ст.17 ГПК України в будь-якому випадку справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудна іншому господарському суду.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що в частині стяг-нення 1 596 981 грн. 60 коп. основного богу, 830 889 грн. 51 коп. інфляційних втрат та 74 104 грн. 13 коп. 3% річних з Відповідача-2 на користь Позивача та відмови у стягненні з Відповідача-1 1 000 грн. рішення суду першої інстанції обґрунтоване і прийняте з дотриманням усіх норм зако-нодавства, а тому підлягає залишенню без змін. Разом з тим, у стягненні 1 427 276 грн. 55 коп. пені у позові належить відмовити. При цьому перерахування підлягає сума судового збору на підставі ст.49 ГПК України, а тому в цій частині рішення місцевого господарського суду підлягає зміні.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім пе-реконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлені Рівненським апеляційним господарським судом обставини в сукуп-ності, доводи Скаржника зазначені в апеляційній скарзі, визнаються апеляційним судом такими, що зумовлюють зміну оскаржуваного рішення з підстав п.4 ч.1 ст.104 ГПК України, оскільки прийма-ючи рішення, місцевий господарський суд невірно застосував норми процесуального права.

Керуючись, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисло-вості «Укрспирт» на рішення господарського суду Рівненської області від 29.12.2015р. у справі №918/1389/15 задоволити частково.

2. Рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (07400, м.Бровари, вул.Гагарін, 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс» (04114, м.Київ, пров.Макіївський, 1, )

1 596 981 грн. 60 коп. - основного боргу,

830 889 грн. 51 коп. - інфляційних втрат,

74 104 грн. 13 коп. - 3% річних,

37 544 грн. 63 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Техінсервіс» в доход Державного бюджету 17 019 грн. 19 коп. судового збору (згідно заяви про збільшення позов-них вимог від 24.12.2015р).

4. В частині стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промис-ловості «Укрспирт» 1 427 276 грн. 55 коп. пені в задоволенні позову відмовити.

5. В частині стягнення з Приватного підприємства фірми «Алрі» 1 000 грн. в задоволенні позову відмовити.».

3. Надати місцевому господарському суду доручення про видачу відповідних наказів.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційно-му порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

5. Справу №918/1389/15 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.