РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №910/1313/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Імеко ЛТД»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФУР»

про стягнення 254 196,72 грн.

Суддя В.О. Демидов

Представники сторін:

від позивача не з'явився;

від відповідача Білик Д.А. (довіреність від 21.07.2015).

встановив :

28.01.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «Імеко ЛТД» звернулось до господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФУР» про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 254 196,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані фактом невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення суми боргу відповідно до договору позики №16 від 16.04.2015.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.01.2016 порушено провадження у справі № 910/1313/16 та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.02.2016.

16.02.2016 через загальний відділ діловодства суду позивачем подано додаткові докази у справі.

Представник позивача у судове засідання 25.02.2016 не з'явився, проте через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника позивача.

В судове засідання 25.02.2016 з'явився представник відповідача, надав пояснення по суті справи та письмову заяву про визнання позову.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 25.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

16.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Імеко ЛТД» (далі - позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФУР» (далі - відповідач, позичальник) укладено договір позики № 16 (далі - договір), за умовами п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 14 123 000,00 грн. (надалі іменується позика).

Відповідно до п. п. 2, 3 договору позика передається позикодавцем позичальнику шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позичальника частинами протягом терміну дії договору. Позика є безпроцентною.

Згідно із п. п. 4, 5, 6 договору сторони погодилися, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк, передбачений у відповідній вимозі позикодавця. За домовленістю сторін повернення позики може здійснюватися шляхом перерахування позичальником грошових коштів на рахунок позикодавця, шляхом видачі позичальником векселів або шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог чи іншим способом, незабороненим чинним законодавством України.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати його підписання та діє з 16.04.2015 і до 30.06.2015, але в будь-якому випадку до повного виконання позичальником свого обов'язку повернути отримані за цим договором грошові кошти (позику) у порядку, передбаченому даним договором (п. 10 договору).

Поясненнями сторін, виписками по рахунках позивача, відкритих в ПАТ «Банк Національний Кредит» та ПАТ «ВТБ», актом звірки заборгованості за період з 16.04.2015 по 27.01.2016, підписаним сторонами та скрапленим печатками товариств, підтверджується факт перерахування позивачем відповідачу 14 123 000,00 грн. позики, а також повернення відповідачем позивачу 13 868 803,28 грн. одержаної позики, у зв'язку з чим неповернутою є сума позики у розмірі 254 196,72 грн.

Матеріали справи також містять вимогу позивача від 26.11.2015 № 26/11/15 про повернення суми позики у розмірі 254 196,72 грн. протягом 7 днів від дня отримання претензії.

Звертаючись з даним позовом до суду позивач зазначає, що відповідачем порушено вимоги договору щодо своєчасного повернення позики, а тому просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 254 196,72 грн.

Доказів належного повернення відповідачем позики в установлений строк суду не надано, при цьому у судовому засіданні 25.02.2016 відповідач визнав позов.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої та другої статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Надання ТОВ «Імеко ЛТД» відповідачу позики у розмірі 14 123 000,00 грн., а також повернення відповідачем позивачу одержаної позики у розмірі 13 868 803,28 грн. підтверджується виписками по рахунках позивача, відкритих в ПАТ «Банк Національний Кредит» та ПАТ «ВТБ», та актом звірки заборгованості за період з 16.04.2015 по 27.01.2016, підписаним сторонами та скрапленим печатками товариств, які наявні в матеріалах справи, у зв'язку з чим неповернутою є сума позики у розмірі 254 196,72 грн.

За умовами договору позика надається строком до 30.06.2015 (п. 10 договору).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що станом на час розгляду справи ТОВ «СОФУР» не повернуто ТОВ «Імеко ЛТД» отриману позику в сумі 254 196,72 грн., що не заперечується відповідачем та ним визнається.

Отже, оскільки ТОВ «СОФУР» умови договору не виконало, суму отриманої позики у повному розмірі позивачу не повернуло, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 254 196,72 грн. суми позики є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню.

За таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі з покладенням на відповідача судових витрат у справі на підставі положень ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФУР» (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, буд. 5, код 39136607) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Імеко ЛТД» (02121, м. Київ, вул. Харківське шосе, 23 км., буд. 4, код 32594743) 254 196 (двісті п'ятдесят чотири тисячі сто дев'яносто шість) грн. 72 коп. суми позики та судовий збір у розмірі 3 812 (три тисячі вісімсот дванадцять) грн. 95 коп., видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складене та підписане 01.03.2016

Суддя В.О. Демидов