ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р.Справа № 922/3260/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс"
до Державного підприємства "Харківський автомобільний завод"
про стягнення 395917,67 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № б/н від 04.01.2016 р.

відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю № б/н від 28.01.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (позивач) звернулось з позовом до Державного підприємства "126 Харківський автомобільний ремонтний завод" (відповідач) про стягнення 395917,67 грн., з яких 288100,00 грн. вартість переданих виробів - каток опорний 8.32.019 в кількості 43 штук та 107817,67 грн. відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення катків опорних на підставі гарантійних листів № 1/86 від 12.04.11 р. та № 39/201 від 16.06.11 р., та гарантії від 10.02.2012 р., яка була укладена між сторонами.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.08.2015 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2016 року касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" була задоволена частково, рішення господарського суду Харківської області від 10.08.2015 року та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 19.10.2015 року прийняті у справі № 922/3260/15 скасовані, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Харківської області, в іншому складі суду.

28.01.2016 р. автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області справу призначено для розгляду судді Доленчуку Д.О.

Ухвалою суду по справі від 01.02.2016 р. прийнято справу до розгляду та призначено справу до розгляду у судовому засіданні 16.02.2016 р. о 10:00.

Представник відповідача, через канцелярію господарського суду 15.02.2016 р. за вх. № 4694, надав відзив на позовну заяву з додатком, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.

Ухвалою суду по справі від 16.02.2016 р. було задоволено клопотання представника позивача про зміну найменування відповідача, змінено найменування відповідача по справі з Державного підприємства "126 Харківський автомобільний ремонтний завод" (ідентифікаційний код 07934846) на Державне підприємство "Харківський автомобільний завод" (ідентифікаційний код 07934846), розгляд справи відкладено на 23.02.2016 р. о 11:00.

Представники сторін надали заяву (вх. № 6068 від 23.02.2016 р.) про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу, яка судом була задоволена.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 23.02.2016 р. за вх. № 6043, надав лист ТОВ "НВК "Техімпекс" № 212/02-16 від 22.02.2016 р. та копію видаткової накладної № 154 від 25.11.2010 р. згідно заяви, які судом долучені до матеріалів справи.

Представник відповідача, через канцелярію господарського суду 22.02.2016 р. за вх. № 5853, надав письмові пояснення, які судом долучені до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

25.10.2010 року між позивачем (замовник) та відповідачем (виконавець) було укладено договір № 44/2010 про надання послуг з ремонту спеціальної техніки. Відповідно до умов вказаного договору (п.1.1.) замовник дає доручення, а виконавець зобовязується за плату надати послуги з виконання ремонту шасі спеціальної техніки позивача, які передаються в ремонт за номенклатурою у кількості та вартості, що визначена у додатку № 1 до договору, а також виконувати роботи з гарантійного обслуговування виробів протягом гарантійного терміну.

Між замовником та виконавцем за договором № 44/2010 від 25.10.2010 р. були складені наступні акти: акт технічного приймання виробів від 23.02.2011 р., акт прийому - передачі виробів після ремонту від 28.02.2011 р., акт технічного приймання виробів від 25.02.2011 р., акт прийому - передачі виробів після ремонту від 28.02.2011р.

Відповідно до гарантійного листа № 1/86 від 12.04.2011 року відповідач гарантував про повернення до 01.06 катків опорних 8.32.019 в кількості 56 одиниць, які були передані від позивача відповідачу на відповідальне зберігання.

Відповідно до гарантійного листа № 39/201 від 16.06.2011 року відповідач гарантував повернення протягом 2-х місяців з дати цього листа, катків опорних 8.32.019 в кількості 56 одиниць, які були передані від позивача відповідачу на відповідальне зберігання.

Отже, згідно зазначених гарантійних листів позивачем було передано відповідачу 112 шт. катків опорних 8.32.019.

Згідно акту прийому - передачі давальницької сировини від 13.04.2011 р., відповідач здав, а позивач прийняв вироби - каток опорний 8.32.019 (давальницька сировина) в кількості 56 штук, згідно умов договору № 44/2010 від 25.10.2010 р.

10.02.2012 р. між сторонами була складений договір гарантії (який названий сторонами гарантією, надалі - договір).

Пунктом 1 договору було передбачено, що на підставі гарантійних листів № 1/86 від 12.04.2011 р., № 39/201 від 16.06.2011 р., що були надані боржником (відповідачем), відповідач для гарантування належного виконання своїх обов'язків перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" щодо повернення катків опорний 8.32.019 кількості 112 штук, видає цю гарантію на користь кредитора (позивача).

Пунктом 2 договору було передбачено, що відповідач бере на себе зобовязання до 31.05.2012 року повернути позивачу майно (112 катків опорних 8.32.019) або еквівалент майна у гривні 750400,00 грн.

Відповідно до п.3 договору у разі невиконання відповідачем зобов'язань відповідно до умов, зазначених у цій гарантії, останній на вимогу позивача повинен сплатити борг в п'ятиденний строк після пред'явлення позивачем письмової вимоги про її сплату.

Згідно п.4 договору при порушенні сплати боргу, на вимогу позивача відповідач повинен сплатити суму боргу (грошовий еквівалент майна у гривні) з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (починаючи з термінів зазначених у гарантійних листах) та проценти, що нараховуються, як користування чужими коштами за аналогією закону в порядку ст. 1048 ЦК України.

Вищий господарський суд України у постанові по справі від 14.01.2016 р. вказував, що при новому розгляді справи судам необхідно зясувати питання: чи було укладено між сторонами у справі договір відповідального зберігання спірного майна про яке йдеться у гарантійних листах? Чи є спірне майно давальницькою сировиною позивача переданого відповідачу при виконанні Договору (№44/2010 від 25.10.2010 року)? Чи є договір гарантії складовою частиною Договору (№44/2010 від 25.10.2010 року)? Надати правову оцінку природи договору, якій сторони назвали гарантією. Зясувати, чи дійсно спірне майно було передано позивачем відповідачу (при необхідності витребувати у сторін первинні бухгалтерські документи, які свідчать про підстави передачі 112 штук катків опорних 8.32.019 відповідні довіреності на отримання спірного майна, товарно транспортні та інші бухгалтерські документи, які можуть свідчити про здійснення відповідної господарської операції та вартості переданого майна).

За таких обставин ухвалою суду по справі від 01.02.2016 р. сторони були зобов'язані надати до суду відповідні докази.

Представник відповідача 15.02.2016 р. за вх. № 4694 надав відзив на позовну заяву в якому зазначав, що опорні катки 8.32.019 у кількості 56 штук були використані для виконання умов договору № 44/2010 від 25.10.2010 р., та передані ТОВ «НВК «Техімпекс» разом з відремонтованою технікою, про що були складені відповідні акти. Під час виконання вказаного вище договору з ремонту техніки ДП «Харківський автомобільний завод» було використано свої опорні катки 8.32.019 у кількості 13 штук, які у подальшому були передані до ТОВ «НВК «Техімпекс» разом з технікою. В зв'язку з тим, що у подальшому ДП «Харківський автомобільний завод» планував співпрацювати з ТОВ «НВК «Техімпекс», як це відбувалось у попередніх випадках, директором ДП «Харківський автомобільний завод» ОСОБА_3 було надано гарантійного листа від 10 лютого 2012 року, щодо отримання підприємством 112 штук катків опорних 8.32.019, з яких 69 штук вже було повернуто разом з відремонтованою технікою до ТОВ «НВК «Техімпекс», а 43 штуки опорні катки 8.32.019 до ДП «Харківський автомобільний завод» ТОВ «НВК «Техімпекс» так і не передавались.

Також, у відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначалося, що між сторонами договору відповідального зберігання спірного майна укладено не було, тому що опорні катки 8.32.019 ДП «Харківський автомобільний завод» отримував від ТОВ «НВК «Техімпекс» для використання у ремонті техніки за договорами щодо надання послуг з ремонту спеціальної техніки у тому числи і договір № 44/2010 від 25.10.2010 р. Крім того, ДП «Харківський автомобільний завод» не надає послуг щодо зберігання майна. Спірне майно - опорні катки 8.32.019 є давальницькою сировиною, яка використовувалась для виконання договору № 44/2010 від 25.10.2010 р., однак в самому договорі дана інформація не була прописана.

Щодо надання бухгалтерських документів, які би свідчили про передачу позивачем відповідачу 112 штук катків опорних 8.32.019, представник відповідача у письмових поясненнях (вх.№ 5853 від 22.02.2016 р.) вказував, що ДП «Харківський автомобільний завод» отримав від ТОВ «Наукове-виробнича компанія «Техімпекс» для виконання договору № 44/2010 катки опорні 8.32.019 у кількості 56 штук, які були повернуті позивачу разом з відремонтованою технікою, відповідно до умов договору № 44/2010. Бухгалтерську документацію надати не можливо, тому що строк зберігання її закінчився та вона була знищена.

Представником позивача 23.02.2016 р. за вх. № 6043 був наданий до суду лист ТОВ "НВК "Техімпекс" № 212/02-16 від 22.02.2016 р. відповідно до якого позивач повідомляв, що станом на 19.02.2016 р. на рахунку 281 обліковуються катки опорні 8.32.019 в кількості 69 штук. Також, представником позивача була надана до суду копія видаткової накладної № 154 від 25.11.2010 р. згідно якої позивач одержав від ТОВ "ШТУДІАН" каток опорний у зборі 8.32.019 в кількості 112 штук на загальну суму 750400,00 грн. з ПДВ. Отже, вартість 1-го катка опорного у зборі 8.32.019 складає 6700,00 грн. з ПДВ.

При цьому представником позивача у судовому засіданні 23.02.2016 р. було зазначено про те, що у акті прийому - передачі від 13.04.2011 р. було помилкова зазначено про договір № 44/2010 від 25.10.2010 р. та те, що вироби - каток опорний 8.32.019 у кількості 56 штук є давальницькою сировиною.

Крім того, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується укладення між сторонами у справі договору відповідального зберігання спірного майна про яке йдеться у гарантійних листах

Враховуючи вищевикладені обставини, відсутність у відповідача бухгалтерських документів, які би свідчили про передачу позивачем відповідачу 112 штук катків опорних 8.32.019, господарський суд дійшов до висновку, що катки опорні 8.32.019 у кількості 56 штук, які зазначені у гарантійному листі № 1/86 від 12.04.2011 р. та акті прийому - передачі від 13.04.2011 р. не є давальницькою сировиною позивача переданою відповідачу при виконанні договору № 44/2010 від 25.10.2010 р.

За таких обставин та враховуючи те, що в матеріалах справи, також відсутні докази того, що інші 56 штук катків опорних 8.32.019, які зазначені у гарантійному листі № 39/201 від 16.06.2011 р., є давальницькою сировиною позивача переданою відповідачу при виконанні договору № 44/2010 від 25.10.2010 р., суд дійшов до висновку, що укладений між сторонами договір від 10.02.2012 р. не є складовою частиною договору № 44/2010 від 25.10.2010 р.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Згідно пункту 3 статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України (свобода договору) встановлено наступне: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

До загальних принципів господарювання відноситься свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом, заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (стаття 6 Господарського кодексу України).

Відповідно до приписів статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Отже, з аналізу договору від 10.02.2012 р. вбачається, що він за своєю правовою природою є змішаним договором, в якому містяться елементи договору гарантії та договору позики.

У відповідності до приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Згідно ч.1 ст. 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на вищевикладене, враховуючи умови договору від 10.02.2012 р., господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вартості переданих виробів - катків опорних 8.32.019 в кількості 43 штуки, що становить 288100,00 грн., є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевикладене та умови п.4 договору від 10.02.2012 р. господарський суд дійшов до висновку про обґрунтованість позивних вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за неправомірне користування чужими грошовими коштами в сумі 107817,67 грн.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

З урахуванням вищезазначеного господарський суд прийшов до висновку, що сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви до господарського суду Харківської області у розмірі 7918,36 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду у розмірі 3959,18 грн. та судовий збір за подання касаційної скарги до Вищого господарського суду України у розмірі 9503,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 19, 129 Конституції України, ст.ст. 6, 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 3, 6, 509, 525, 526, 530, 546, 560, 610, 627, 628, 629, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємство "Харківський автомобільний завод" (61034, м. Харків, вул. Цементна, буд. 2, ідентифікаційний код 07934846) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича компанія "Техімпекс" (07400, Київська область, м. Бровари, Бульвар Незалежності, буд. 14, ідентифікаційний код 32499006) вартість переданих виробів - катків опорних 8.32.019 в кількості 43 штуки, що становить 288100,00 грн.; відсотки за неправомірне користування чужими грошовими коштами в сумі 107817,67 грн.; сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви до господарського суду Харківської області у розмірі 7918,36 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду у розмірі 3959,18 грн. та судовий збір за подання касаційної скарги до Вищого господарського суду України у розмірі 9503,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 29.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_4