РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016Справа №910/32892/15

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський

атоцентр»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС»

про стягнення 1 326 761,30 грн.

За зустрічним позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський

автоцентр»

про стягнення 899 906,96 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): Матківський Т.О. - дов. № б/н від 01.01.2016; Метелиця О.Д. - дов. № б/н від 01.01.2016; Затхей В.М.;

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): Жуков Д.О. - дов. № б/н від 05.03.2015 року

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» про стягнення 1 228 698,80 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016 порушено провадження у справі № 910/32892/15 та призначено розгляд справи на 29.01.2016.

У зв'язку з неявкою в судове засідання 29.01.2016 представника позивача, суд відклав розгляд справи на 22.02.2016.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рахунки та майно боржника.

22.02.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «Технополіс» подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого вказаний учасник судового процесу проти задоволення позовних вимог надав заперечення, посилаючись на те, що на момент звернення до суду з розглядуваним позовом строк повернення грошових коштів за раніше сплачений товар не настав.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» 22.02.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення 899 284,27 грн.

Ухвалою від 22.02.2016р. прийнято зустрічний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс» для спільного розгляду з первісним позовом.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.02.2016р. оголошувалась перерва до 29.02.2016р.

25.02.2016р. через канцелярію господарського суду міста Києва Товариством з обмеженою відповідальністю «Технополіс» було подано заперечення на заяву про забезпечення позову.

Одночасно, відповідачем за первісним позовом було подано заяву про здійснення фіксації судового процесу, що було задоволене судом.

29.02.2016р. позивачем було подано до суду заперечення на відзив.

Одночасно, вказаним учасником судового процесу подано заперечення на зустрічний позов, відповідно до змісту яких Товариство з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» наголошувало на відсутності підстав для задоволення вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс».

29.02.2016р. заявником за первісним позовом також було подано уточнену позовну заяву №87 від 25.02.2016р., в якій заявник просив стягнути з відповідача 1 326 761,30 грн., з яких основний борг в сумі 1 021 480 грн., пеня 259 148,07 грн., 3% річних в розмірі 16 707 грн. та інфляційні втрати в сумі 29 426,23 грн.

Вказана заява була розглянута та прийнята господарським судом у судовому засіданні 29.02.2016р. При цьому, суд виходив з наступного.

За приписами ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Одночасно, відповідно до п.3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» Господарським процесуальним кодексом України не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Враховуючи, що заява №87 від 25.02.2016р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України остання прийнята господарським судом.

Одночасно, 29.02.2016р. позивачем за первісним позовом також було подано уточнену заяву про забезпечення позову та клопотання про доручення документів. Останнє було розглянуто судом у судовому засіданні 29.02.2016р. та задоволено.

29.02.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» було подано пояснення по суті спору.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 29.02.2016р. сторонами було підтримано раніше висловлену позиції по суті первісного та зустрічного позовів.

Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про забезпечення позову (з урахуванням поданих заявником уточнень) було залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві та забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено достатніх належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача за первісним позовом позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.10 Постанови №6 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову, відстрочку або розстрочку виконання рішення.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, за висновками суду, справа може бути розглянута по суті за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.02.2016 р.

В судовому засіданні 22.02.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

В судовому засіданні 29.02.2016 року на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» (постачальник) було укладено договір поставки, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товарно-матеріальні цінності, а покупець зобов'язується отримати та оплатити згідно умов договору.

За умовами п.1.2 договору від 25.12.2014р. право власності на товарно-матеріальні цінності і всі ризики псування або загибелі товару переходять від продавця до покупця в момент отримання товарно-матеріальних цінностей на складі покупця та отримання всіх документів на товар.

Пунктом 2.1 укладеного між сторонами правочину передбачено, що ціна на товарно-матеріальні цінності визначається у специфікації, видаткових накладних та рахунках і встановлюється в національній валюті України, і включає всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, інші видатки постачальника, пов'язані з поставкою товару.

У п.2.2 договору від 25.12.2014р. вказано, що загальна сума товарно-матеріальних цінностей складає 2 463 602,27 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до п.3.1 договору оплата товарно-матеріальних цінностей покупцем здійснюється на підставі рахунків, що виставляються постачальником. Можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Оплата товарно-матеріальних цінностей здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Розрахунки між постачальником та покупцем вважаються здійсненими з моменту зарахування відповідних коштів на розрахункові рахунки сторін (п.п.3.2, 3.4 договору від 25.12.2014р.).

Згідно з п.п.5.1, 5.5 договору товарно-матеріальні цінності поставляються партіями, кількість та об'єм яких узгоджено сторонами. Отримання товару покупцем здійснюється згідно видаткової накладної.

За змістом п.4.1.3 укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки постачальник зобов'язаний в разі необхідності прийняти товар на вимогу покупця про його повернення та відповідно повернути грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. (п.10.1 договору від 25.12.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір від 25.12.2014р. поставки як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товарно-матеріальних цінностей.

Як свідчать наявні в матеріалах справи документи у специфікації (додаток №1) контрагентами було погоджено кількість та ціну товару, що поставляється в межах договору від 25.12.2014р.

25.12.2014р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» на оплату товару за договором від 25.12.2014 р. було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» рахунки-фактури №СФ-1078 від 25.12.2014р. на суму 428 390,48 грн., №СФ-1079 від 25.12.2014р. на суму 142 095,22 грн., №СФ-1077 від 25.12.2014р. на суму 1 893 116,57 грн.

Факт отримання наведених рахунків-фактур позивачем за первісним позовом протягом розгляду справи не заперечувався.

З представлених до суду видаткових накладних №РН-0976 від 31.12.2014 р. на суму 428 390,48 грн., №РН-0977 від 31.12.2014р. на суму 142095,22 грн. та №РН-0975 від 31.12.2014р. вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» прийнято товар на загальну суму 2 463 602,27 грн.

Згідно платіжних доручень №62 від 20.01.2015р. на суму 479 784 грн. та №81 від 22.01.2015р. на суму 541 696 грн. покупцем було перераховано на рахунок постачальника грошові кошти на загальну суму 1 021 480 грн. Факт отримання часткової оплати товарно-матеріальних цінностей було підтверджено відповідачем за первісним позовом у відзиві б/н від 19.02.2016р.

Проте, за твердженнями Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» покупцем було прострочено оплату товару, отриманого за договором від 25.12.2014р., що і стало підставою для звернення до суду з зустрічними позовними вимогами про стягнення пені в сумі 304 505,10 грн., 3% річних в розмірі 27 642,43 грн. та інфляційних втрат в сумі 567 136,74 грн.

Проте, за висновками суду зустрічні позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як вказувалось вище, за умовами п.3.1 спірного правочину оплата товарно-матеріальних цінностей покупцем здійснюється на підставі рахунків, що виставляються постачальником. Можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. (п.10.1 договору від 25.12.2014р.).

Наразі, суд зауважує, що відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014р. №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що одним з основоположних принципів забезпечення правового порядку в Україні є принцип дозвільної спрямованості, відповідно до якого учасникам, в тому числі, господарських правовідносин дозволено вчиняти будь-які дії, окрім тих, відносно яких існує законодавчо закріплена заборона чи прямий припис щодо конкретної поведінки учасників відповідних правовідносин.

Тобто, сторони при укладанні договору від 25.12.2014р. досягли згоди щодо можливості оплати товару частинами з остаточним строком розрахунку не пізніше закінчення строку дії договору, тобто до 31.12.2015р. Наведена умова договору в повному обсязі відповідає принципам свободи договору та дозвільної спрямованості.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності до п.1.9 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну.

З огляду на наведені вище умови спірного правочину та приймаючи до уваги позицію Пленуму Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що останнім строком оплати товару, який було отримано Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» в межах договору від 25.12.2014р., було 30.12.2015р.

Наразі, посилання позивача за зустрічним позовом на приписи ст.692 Цивільного кодексу України суд до уваги не приймає з огляду на таке.

За приписами ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Тобто, з аналізу наведеної норми вбачається, що ст.692 передбачено можливість виникнення обов'язку негайного виконання обов'язку з оплати товару, у разі непогодження сторонами у договорі іншого.

Проте, як було встановлено вище, у договорі від 25.12.2014р. контрагентами досягнуто згоди щодо строків оплати товару, що у даному випадку виключає можливість застосування до правовідносин сторін ст.692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За умовами п.8.2 договору від 25.112.2014р. у випадку прострочення оплати покупцем поставлених товарно-матеріальних цінностей останній сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Одночасно, відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Наразі, Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» з посиланням на порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» своїх грошових зобов'язань за договором в частині оплати товару за період з 01.01.2015р. до 07.08.2015р. (з урахуванням часткових оплат) було нараховано та заявлено до стягнення пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Проте, як зазначалось вище, відповідно до умов договору від 25.12.2014р. кінцевим строком оплати товару було 30.12.2015р., а отже, право на застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань могло виникнути у постачальника лише 31.12.2015р.

Оскільки як вбачається з накладних на повернення №ВП-0000016 від 07.08.2015р. та №ВП-00000017 від 07.08.2015р. на загальну суму 2 463 602,27 грн., позивачем за первісним позовом було повернуто товар до настання прострочення з його оплати, то суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення пені в сумі 304 505,10 грн., 3% річних в розмірі 27 642,43 грн. та інфляційних втрат в сумі 567 136,74 грн. не підлягають задоволенню.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» про стягнення 1 326 761,30 грн., з яких основний борг в сумі 1 021 480 грн., пеня 259 148,07 грн., 3% річних в розмірі 16 707 грн. та інфляційних втрат в сумі 29 426,23 грн. При цьому, суд виходить з наступного.

За умовами п. 4.1.3 договору від 25.12.2014р. постачальник зобов'язаний в разі необхідності прийняти товар на вимогу покупця про його повернення та відповідно повернути грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору.

Як свідчать матеріали справи, товар, поставлений згідно видаткових накладних №РН-0976 від 31.12.2014 р. на суму 428 390,48 грн., №РН-0977 від 31.12.2014р. на суму 142095,22 грн. та №РН-0975 від 31.12.2014р. було повернуто постачальнику, що підтверджується видатковими накладними (повернення) №ВП-0000016 від 07.08.2015р., №ВП-00000017 від 07.08.2015р. на загальну суму 2 463 602,27 грн.

Судом було встановлено, що на виконання умов договору покупцем було перераховано грошові кошти в сумі 1 021 480 грн., в якості оплати поставленого товару.

Судом вже зазначалось, що згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тобто, у зв'язку з поверненням покупцем та прийняття постачальником товару за вказаними вище видатковими накладними (повернення) у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» виник обов'язок з повернення грошових коштів за раніше оплачений товар, строк виконання якого на момент вирішення спору по суті настав.

При цьому, суд звертає увагу відповідача за первісним позовом, що у даному випадку звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» до суду з вимогами про стягнення грошових коштів на підставі п.4.1.3 до моменту закінчення строку дії договором, а саме 25.12.2015р. (про що свідчить штам відділення поштового зв'язку на конверті, в якому було направлено позовну заяву до господарського суду міста Києва) не є достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки строк повернення постачальником грошових коштів настав до моменту вирішення спору по суті, отже, у суду є всі підстави для захисту порушених прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр». Правову позицію щодо необхідності визначення настання строку вчинення певних дій (в тому числі, сплати грошових коштів) саме на момент вирішення справи по суті підтримано у п. 1.7 1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

За таких обставин, враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» про стягнення основного боргу в сумі 1 021 480 грн.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення з відповідача пені в сумі 259 148,07 грн. підлягають залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Як вже зазначалось судом, невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. (ч.ч. 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Отже, саме порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення пені заявник посилався на умови п.8.4 договору від 25.12.2014р., згідно якого у випадку порушення постачальником п.6.4 договору останній сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення повернення.

За умовами п.6.4 договору у разі неможливості заміни постачальником неякісного товару на товарно-матеріальні цінності належної якості постачальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів повернути покупцю кошти, отримані ним за товар.

Як зазначалось судом, у матеріалах справи містяться накладні на повернення товару за договором від 25.12.2014р., що підписані представниками обох сторін та скріплені печатками господарських товариств.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Тобто, при зверненні з вимогами про стягнення пені за порушення строків повернення грошових коштів, що були сплачені за поставку неякісного товару, заявником насамперед повинно бути доведено, що постачальником було здійснено поставку товару, що не відповідав вимогам якості.

Проте, всупереч означеним вимогам чинного господарського процесуального законодавства України позивачем за первісним позовом не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що постачальником за договором від 25.12.2014р. було поставлено неякісний товар.

При цьому, судом прийнято до уваги, що в процесі розгляду спору у судових засіданнях позивачем наголошувалось, що фактично товар за видактовими накладними №РН-0976 від 31.12.2014 р. на суму 428 390,48 грн., №РН-0977 від 31.12.2014р. на суму 142095,22 грн. та №РН-0975 від 31.12.2014р. у розпорядження покупця не передався, що фактично виключає можливість останнього стверджувати про його невідповідність вимогам якості.

До того ж, факт підписання контрагентами накладних на повернення не є беззаперечним свідченням передання постачальником неякісного товару.

Крім того, з умов пунктів 6.1-6.3 договору від 25.12.2014р. вбачається, що контрагентами погоджено певний порядок дій покупця та постачальника у разі поставки неякісного товару, зокрема, повідомлення покупцем про отримання товару ненажерної якості та складання сторонами акту про невідповідну якість товарно-матеріальних цінностей.

Докази вчинення сторонами наведених дій в матеріалах справи відсутні, що додатково вказує на відсутність у суду підстав вважати, що постачальником було порушено умови договору та закону щодо якості товару.

Вказані вище обставини у їх сукупності, свідчать про доказову необґрунтованість вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення пені, право на нарахування якої передбачене п.8.4 договору.

Вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків повернення раніше оплаченого товару у зв'язку з його поверненням підлягають залишенню без задоволення. При цьому, суд виходить з наступного.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Проте, у даному випадку позивачем фактично нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму грошових коштів що підлягає перерахуванню у зв'язку з поверненням товару, що не відповідає змісту грошового зобов'язання, що визначене у п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань».

За таких обставин, з огляду на наведене вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення первісних позовних вимог в частині стягнення 3% річних в розмірі 16 707 грн. та інфляційних втрат в сумі 29 426,23 грн.

Відповідно до приписів ст. 49 Господарського процесуального України судові витрати за подання первісного позову покладаються на сторін пропорційно задоволених вимог. Судовий збір за подання заяви про забезпечення позову залишається за позивачем.

Судовий збір за подання зустрічного позову та витрати на послуги адвоката залишаються за Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС».

Керуючись, ст. ст. 32, 33, 49, 60, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Відмовити в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про забезпечення позову.

2. Первісні позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» (02090, м.Київ, вул. Володимира Сосюри, буд.7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» (02105, м.Київ, вул.Павла Усенко, буд.8, ) заборгованість в розмірі 1 021 480 грн. та судовий збір в сумі 15 322,20 грн.

4. В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовити

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

6. Відмовити в задоволенні зустрічного позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

09.03.2016 р.

Суддя Спичак О.М.