ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.02.16р. Справа № 904/10755/15

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ЗЕРНОПРОМ"

до

Відповідача-1: Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ДЕЛЬТА ВІЛМАР"

Відповідача-2:Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Агростеп"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

Суддя Юзіков С.Г.

Представники:

Позивача - ОСОБА_1, дов. № 1901-1 від 19.01.16р.

Відповідача-1 - ОСОБА_2, дов. № 54 від 31.03.15р.

Відповідача-2 - не з'явився (про час і місце засідання суду сповіщений належно)

СУТЬ СПОРУ:

Позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений з Відповідачем. Позивач вважає, що представник ТОВ "Агрофірма "Агростеп" при укладенні спірного договору купівлі-продажу товару № 08/04/14/3 не мав повноважень на укладення договору, сукупна вартість зобов'язань за яким перевищує 500 000,00 грн. Перевищення директором ТОВ "Агрофірма Агростеп" повноважень призвело до суттєвих фінансових збитків товариства. Зважаючи на те, що загальними зборами учасників, або рішенням єдиного власника ТОВ "Агрофірма Агростеп", як вищим органом управління товариством, рішення щодо укладання оскаржуваного правочину не приймалось, у Відповідача-2 не було внутрішньої волі на його вчинення. Крім цього, пункт 3.1, 7.1 договору суперечать вимогам закону та принципу справедливості та розумності. Прописаний вид виконання зобов'язання в п. 7.1 Договору суперечить вимогам ч.3 ст. 549 ЦК України, отже є, також, підставою визнання правочину недійсним. Позивач посилається на те, що ТОВ "Зернопром" та ТОВ "Агрофірма Агростеп" помилились в частині визначення обсягу зобов'язання, а саме обов'язків сторін, яке визначено п.2.1 договору, а саме що стосується визначення обсягу товару який мав постачатися за вибором Продавця. Доказом такої помилки є претензійні листи сторін договору після завершення поставки Товару на суму передоплати, після якої сторони в судовому порядку визначали обсяг зобов'язання, а ТОВ "Агрофірма Агростеп" зверталась до господарського суду з позовом про визнання зобов'язання припиненим. Пункт 3.3. договору, також не відповідає вимогам ст. 227 ЦК України, вимогам Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", оскільки за своєю правовою природою вказаний пункт договору передбачає передачу грошових коштів Продавцю, як передоплату з подальшим нарахуванням процентів у розмірі 18 % річних. Вказані правовідносини відповідають за своєю суттю умовам кредитного договору. Надання кредитів - це вид фінансової послуги, яка передбачає наявність відповідної ліцензії. ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" не має ліцензії на надання кредитних коштів під процент юридичним особам. З огляду на таке, нарахування ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" процентів у розмірі 18% річних відбувалось всупереч вимог закону щодо здійснення фінансових операцій, тому така умова договору має бути визнана недійсною.

Відповідач-1 позов заперечує, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог та невідповідність цих вимог чинному законодавству. Свої заперечення Відповідач-1 виклав у відзиві на позов від 23.02.16р.

Відповідач-2 явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, відзив на позов, документи витребувані судом на час розгляду справи господарському суду не надав.

Розгляд справи відкладався.

Відповідач-2 повідомлявся належним чином про слухання справи, матеріали справи містять рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень №186, 550, 623.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки явка у судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Справа, згідно зі ст. 75 ГПК України, розглядається за наявними у ній матеріалами.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

08.04.14р. Відповідачем-2 (Продавець), Відповідачем-1 (Покупець), Позивачем (Заставодавець) укладено Договір купівлі-продажу № 08/04/14/3 (далі Договір купівлі-продажу), за п. 1.1 якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупця, насіння соняшнику (високо-олеїновий товар), який знаходиться на елеваторах, зазначених у п. 5.1. Договору, на вибір Продавця (Відповідача -2), а Покупець (Відповідач -1) зобов'язався прийняти Товар або високо-олеїновий товар і оплатити його вартість у відповідності до умов Договору.

Договір від ТОВ "АФ "Агростеп" підписано директором ОСОБА_3, а від ТОВ "Зернопром" директором ОСОБА_4

В пункті 2.1. Договору купівлі-продажу сторони встановили, що загальна кількість товару або високо-олеїнового товару становить 4 000,00 т +/-10% за вибором Продавця та визначається згідно з складськими квитанціями на зерно, що видаються Елеватором.

Відповідно до п. 5.1. Договору купівлі-продажу, Продавець здійснює поставку Високо-олеїнового товару або товару в повному обсязі на умовах EXW Вільногірський елеватор (Дніпропетровська обл., м. Вільногірськ, вул. Привокзальна, 1а) в термін до 20 листопада 2014 року включно. Строки поставки та місця поставки (Елеватори) окремих партій Високо-олеїнового Товару, або товару визначаються Сторонами в додаткових угодах до Договору. Датою поставки та переходу права власності на Високо-олеїновий товар або товар від Продавця до Покупця вважається дата оформлення складської квитанції на Високо-олеїновий товар на ім'я Покупця, що видається Елеватором.

В пункті 4.1. Договору купівлі-продажу сторонами встановлено, що Покупець здійснює передоплату за об'єм товару у кількості 591 т за ціною 4 404,00 грн., у тому числі ПДВ, у розмірі 734,00 грн. після отримання від Продавця факсових або сканованих копій наступних документів, а саме: рахунку фактури із зазначенням: кількості товару, ціни без ПДВ, загальної суми без ПДВ, суми ПДВ всього до сплати.

Остаточні розрахунки сторін, відповідно до п.3.3. Договору, повинні бути здійснені до 1 грудня 2014р. Остаточна вартість Товару або Високо-олеїнового товару зменшується на 18% річних, нарахованих на суму здійсненої передоплати відповідно до п. 4.1 цього Договору з дати перерахування коштів до дати проведення остаточних розрахунків сторін.

20.01.14р. укладена тристороння додаткова угода до договору купівлі-продажу №08/04/14/13 від 08.04.14р. Пунктом 1 Додаткової угоди визначена Продавцем кількість товару ( 495,290 т) звичайного невисоко-олеїнового соняшнику, та ціну за 1 т товару 4 833,33 грн.

10.12.14р. укладена тристороння угода №2 до договору купівлі-продажу № 08/04/14/13 від 08.04.14р. де Продавець визначив кількість товару 11,233 т та ціну за 1 т товару 4 833,33грн.

За даними Позивача, які не заперечувалися Відповідачем, зобов'язання з поставки визначеної у додаткових угодах кількості товару виконані Продавцем.

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу Товару має бути визнаний недійсним господарським судом з огляду на таке:

по-перше:

представник ТОВ "Агрофірма "Агростеп" при укладенні спірного договору купівлі-продажу товару № 08/04/14/3 не мав повноважень на укладення договору, сукупна вартість зобов'язань за яким перевищує 500 000,00 грн. Вказане підтверджується рішенням власника ТОВ "Агрофірма "Агростеп", яке доведено до відома директора вказаного товариства до моменту укладення спірного договору. Про обмеження повноважень керівника достовірно відомо ТОВ "Зернопром" та ТОВ "ДТ "Дельта Вілмар". Перевищення директором ТОВ "Агрофірма Агростеп" по суті призвело до суттєвих фінансових збитків товариства. Зважаючи на те, що загальними зборами учасників, або рішенням єдиного власника ТОВ "Агрофірма Агростеп" як вищим органом управління товариством рішення щодо укладання оскаржуваного правочину не приймалось, у Відповідача-2 не було внутрішній волі на його вчинення.

По-друге:

Пункт 3.1 Договору передбачає проведення розрахунку ціни товару, що постачається, а також проведення кінцевого перерахунку вартості товару в залежності від курсу долара США. В листопаді 2014 року реальний курс долара США значно збільшився, та економічні показники вказаного курсу на міжбанківському ринку не відповідав реаліям тогодення, оскільки курс долара на міжбанківському ринку становив 20-25 грн. за долар США, а в обмінних пунктах його продавали за 30-35 грн. Позивач вважає, що оспорюваний правочин суперечить ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", та ст. 3 ЦК України, оскільки розрахунок за договором проводиться в залежності від курсу долара США.

По-третє:

Пунктом п.7.1 Договору передбачені господарські санкції за неналежне виконання умов договору, які не відповідають вимогам закону. Така несправедливість викликала подання позову ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" до господарського суду Дніпропетровської області із вимогою стягнення штрафних санкцій на суму 1 584 942,94 грн., що є явно несправедливим, оскільки виконання умов договору на всю суму передоплати забезпечено заставою, рухомим майном ТОВ "Зернопром", що підтверджує те, що ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" не мало ніяких фінансових ризиків від укладення та виконання оспорюваного договору. Також, п. 7.1 Договору явно суперечить вимогам ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яка вказує на те, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. В даному випадку нарахування пені за кожен день прострочення поставки Товару, абсолютно суперечить вимогам вищенаведеного закону та принципу справедливості та розумності.

По-четверте:

Прописаний вид забезпечення виконання зобов'язання в п. 7.1 Договору суперечить вимогам закону (ч.3 ст. 549 ЦК України), отже є, також, підставою визнання правочину недійсним.

По-п'яте:

ТОВ "Зернопром" та ТОВ "Агрофірма Агростеп" помилились в частині визначення обсягу зобов'язання, а саме обов'язків сторін, яке визначено п.2.1 Договору, а саме що стосується визначення обсягу товару, що мав постачатися за вибором Продавця. Доказом такої помилки є претензійні листи сторін договору після завершення поставки Товару на суму передоплати, після якої сторони в судовому порядку визначали обсяг зобов'язання, а ТОВ "Агрофірма Агростеп" зверталась до господарського суду з позовом про визнання зобов'язання припиненим.

По-шосте:

Пункт 3.3. Договору, також, не відповідає вимогам закону, а саме ст. 227 ЦК України, вимогам Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також у випадках, визначених Законами України "Про банки і банківську діяльність", оскільки за своєю правовою природою вказаний пункт договору передбачає передачу грошових коштів Продавцю, як передоплату з подальшим нарахуванням процентів у розмірі 18 % річних. Вказані правовідносини відповідають за своєю суттю умовам кредитного договору. Надання кредитів - це вид фінансової послуги, яка передбачає наявність відповідної ліцензії. ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" не має ліцензії на надання кредитних коштів під процент юридичним особам. З огляду на це, нарахування ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" процентів у розмірі 18% річних відбувалось всупереч вимог закону щодо здійснення фінансових операцій, тому така умова договору має бути визнана недійсною.

Відповідач-1 позов заперечує.

Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору у даній справі.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Цією нормою визначено перелік способів судового захисту, одним із яких є визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно зі ст. 215 ЦК України, що кореспондуються з положеннями ст. 207 ГК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 145 ЦК України компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Статтею 4 Закону України "Про господарські товариства" визначено, що акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту, повне і командитне товариство - засновницького договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України. Установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного (складеного) капіталу, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

У статуті товариства вказуються найменування юридичної особи, органи управління товариством, їх компетенція, порядок прийняття ними рішень, порядок вступу до товариства та виходу з нього, якщо додаткові вимоги щодо змісту статуту не встановлені цим Кодексом або іншим законом (ч. 1ст. 88 ЦК України).

Частиною 5 ст. 89 ЦК України встановлено, що зміни до установчих документів юридичної особи набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації, а у випадках, встановлених законом, - з моменту повідомлення органу, що здійснює державну реєстрацію, про такі зміни. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін.

Статтею 16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" передбачено, що з метою забезпечення органів державної влади та учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб (підприємців) створюється ЄДР, який містить відомості щодо місцезнаходження юридичної особи, дати та номеру записів про внесення змін до нього, дати видачі або зміни свідоцтва про державну реєстрацію, дані про установчі документи, дати та № записів про внесення змін до них, про відсутність юридичної особи за її місцезнаходженням, тощо.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", якщо відомості, які підлягають внесенню до ЄДР були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до ЄДР, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою.

Частиною 3 ст. 92 ЦК України визначено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Згідно зі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Перевіривши доводи сторін, суд не погоджується з позицією Позивача, а приймає позицію Відповідача, який заперечує позов.

Так, Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обмежень у керівника підприємства Відповідача -2 на укладення правочинів від імені товариства. З наданих до матеріалів справи копій Статуту Відповідача -2 та Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що керівник діє від імені підприємства без обмежень. Будь-які обмеження, застосовані власником підприємства, як те зазначає Позивач, не зареєстровані у встановленому порядку не можуть мати наслідків для контрагентів такого підприємства. До того ж, Позивачем не надано до матеріалів справи рішення власника підприємства про обмеження повноважень директора.

Визначення ціни договору в залежності від курсу долара США за обумовленою сторонами формулою (п. 3.1) не суперечить чинному законодавству, зокрема ст. 533 ЦК України. Що ж до Закону України "Про захист прав споживачів", то відповідно до преамбули до Закону цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Посилання Позивача на невідповідність п. 7.1. Договору чинному законодавству не відповідає обставинам справи, оскільки у наведеному пункті Договору йдеться про неустойку і визначений сторонами порядок її розрахунку і застосування не суперечить ст. 179 ГК України, ст.549, 629 ЦК України.

До позовної заяви та в подальшому до матеріалів справи Позивачем не надано жодних належних доказів того, що представники ТОВ "Агофірма "Агростеп" та ТОВ "Зернопром" уклали Договір під впливом помилки щодо п. 2.1 Договору, оскільки у цьому пункті неоднозначно та чітко викладено загальну кількість товару або високо-олеїнового товару, яку Відповідач -2 мав поставити Відповідачеві -1.

Твердження Позивача про невідповідність п. 3.3. Договору вимогам ст. 227 ЦК України, ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" та Закону України "Про банки і банківську діяльність" спростовується матеріалами справи, з урахуванням наведеного законодавства. Так, ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Пунктом 3.3 Договору сторони погодили саме такі проценти за користування чужими грошима за період з моменту оплати Відповідачем -1 до моменту поставки Товару Відповідачем -2. За спірним Договором Відповідач -1 не здійснював діяльність та не надавав послуг, здійснення яких, відповідно до ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", передбачає відповідне ліцензування.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України господарські витрати слід покласти на Позивача.

Керуючись 33, 34, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити.

Господарські витрати покласти на Позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання його повного тексту, якщо не буде оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя С.Г. Юзіков

Повний текст рішення виготовлено ______________