КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р. Справа№ 910/16591/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Станіка С.Р.

Руденко М.А.

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом):

(в приміщенні Господарського суду Тернопільської області)

Бондар В.В. - керівник, витяг з ЄДРПОУ від 25.10.2013р.

від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом):

Хоруженко В.А. - дов. № 24 від 28.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015р.

у справі № 910/16591/15 (суддя Привалов А.І.)

за позовом Приватного підприємства «Світанок»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло»

про стягнення 320 728, 70 грн.

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

«Укрспецтепло»

до Приватного підприємства «Світанок»

про визнання договору недійсним

В судовому засіданні 02.03.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015р. Приватне підприємство «Світанок» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» про стягнення 320 728, 70 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов Договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі № 002/Д-14 від 22.04.2014р., внаслідок чого за відповідачем утворилася заборгованість в розмірі 203 000,00 грн., за порушення сплати якої позивачем додатково нараховано 36 373, 00 грн. пені, 67 396, 00 грн. інфляційних втрат, 3 809,70 грн. річних та 10 150, 00 грн. штрафу.

12.08.2015р. від відповідача, в порядку ст. 60 ГПК України, надійшла зустрічна позовна заява про визнання недійсним договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі № 002/Д-14 від 22.04.2014р., яка прийнята місцевим господарським судом до спільного розгляду з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом вказував на те, що директор ТОВ «Укрспецтепло» не підписував оспорюваний правочин, відповідач звертався до позивача лише з проханням надати безповоротну фінансову допомогу, а не укладати договір про поворотну фінансову допомогу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.08.2015р. у справі № 910/16591/15 первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» на користь Приватного підприємства «Світанок» 203 000,00 грн. заборгованості, 10 150,00 грн. штрафу, 67 396,00 грн. втрат від інфляції, 3 809, 70 грн. 5% річних, 5 687, 11 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю, прийняти нове, яким зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки судом не взято до уваги, що директор ТОВ «Укрспецтепло» не підписував оспорюваний правочин, що є підставою для визнання його недійсним, відповідно відсутні підстави для задоволення первісного позову про стягнення заборгованості за даним договором та штрафних санкцій.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» 30.09.2015р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Самсін Р.І.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2015р., у зв'язку з перебуванням судді Самсіна Р.І. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Шаптала Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.10.2015р. з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15.10.2015р. колегією суддів в зазначеному складі апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду 12.11.2015р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. задоволено клопотання Приватного підприємства "Світанок" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої доручено Господарському суду Тернопільської області

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався, у відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався, останній раз на 02.03.2016р.

02.03.2016р. до початку судового засідання від апелянта надійшла заява про відмову від апеляційної скарги, в якій останній просив суд затвердити мирову угоду та припинити провадження по справі.

Відповідно до ст. 78 ГПК України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до п. 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК. Апеляційна інстанція не застосовує положення ГПК щодо затвердження господарським судом мирової угоди та відмови позивача від позову.

З огляду на викладене, заява відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) про відмову від апеляційної скарги у зв'язку з підписанням мирової угоди та про затвердження мирової угоди задоволенню не підлягає.

02.03.2016р. в Господарський суд Тернопільської області з'явився керівник позивача за первісним позовом Бондар В.В.

Судове засідання у відповідності до ст. 74-1 ГПК України відбулось в режимі відеоконференції.

Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.03.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати повністю, прийняти нове, яким зустрічний позов задовольнити, а у задоволенні первісного позову відмовити.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.03.2016р. заперечував проти доводів відповідача за первісним позовом, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2014р. між Приватним підприємством «Світанок» (позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом), позикодавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» (відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом), позичальник за договором) укладено договір про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі № 002/Д-14, відповідно до п. 1.1. якого за цим договором позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов'язується повернути їх позикодавцю.

Відповідно до п. 2.1., 2.2. договору сума поворотної фінансової допомоги за договором не фіксована, але не більше 203 000,00 грн. Проценти за цим договором не нараховуються і не сплачуються.

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що строк повернення фінансової допомоги до 31.12.2014р.

Цей договір, згідно п. 7.1., набирає чинності з моменту підписання та діє до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р. позивачем за первісним позовом було перераховано відповідачу за первісним позовом 203 000, 00 грн. поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, що підтверджується платіжними дорученнями № 626 від 30.04.2014р. на суму 100 000, 00 грн. та № 627 від 05.05.2014р. на суму 103 000, 00 грн. з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога безвідсоткова згідно договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р.», належним чином завірені копії наявні в матеріалах справи (а. с. 26-27).

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши умови договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позивачем за первісним позовом було належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором щодо надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги.

Про належне виконання позивачем за первісним позовом своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача за первісним позовом претензій та повідомлень про порушення позикодавцем умов договору.

Однак, всупереч умовам договору, відповідач за первісним позовом свої зобов'язання щодо вчасного та повного повернення безвідсоткової фінансової допомоги належним чином не виконав, у зв'язку з чим у нього утворилась заборгованість в розмірі 203 000, 00 грн.

20.02.2015р. позивач за первісним позовом звернувся до відповідача за первісним позовом з претензію за вих. № 7 про повернення безвідсоткової фінансової допомоги та сплату штрафних санкцій за порушення зобов'язання. Відповідач за первісним позовом претензію залишив без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення позивача з первісним позовом до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дослідивши умови укладеного між сторонами договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р., судом встановлено, що позивачем за первісним позовом надано ТОВ «Укрспецтепло» позику.

В силу положень ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За приписами ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.1. договору сторони погодили, що строк повернення фінансової допомоги до 31.12.2014р.

Оскільки кошти, передбачені договором, були перераховані позивачем відповідачеві, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями, відповідач за первісним позовом зобов'язаний був згідно п. 4.1. договору повернути вказані кошти у строк до 31.12.2014р.

Отже, на момент звернення позивача з первісним позовом до суду, строк повернення безвідсоткової фінансової допомоги настав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що заборгованість розмірі 203 000, 00 грн. відповідач за первісним позовом визнав, підписавши 03.02.2016р. мирову угоду з ПП «Світанок», яку сторони подали на затвердження до апеляційного господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 203 000, 00 грн. безвідсоткової фінансової допомоги, які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що відповідачем за первісним позовом було построчено виконання свого зобов'язання щодо повернення безвідсоткової фінансової допомоги, позивачем за первісним позовом заявлено до стягнення 36 373, 00 грн. пені, 67 396, 00 грн. інфляційних втрат, 3 809,70 грн. річних та 10 150, 00 грн. штрафу.

Відповідно до п. 6.1 договору при простроченні повернення фінансової допомоги (її частини), позичальник сплачує штраф у розмірі 5% від неповерненої суми фінансової допомоги.

При простроченні повернення фінансової допомоги (її частини), позичальник додатково до штрафу, передбаченого п. 6.1. договору, сплачує проценти в розмірі 5% річних, виходячи з неповерненої суми за весь час прострочення. При цьому, позичальник зобов'язаний повернути суму фінансової допомоги (її неповернену частину в разі дострокового повернення частини фінансової допомоги), збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення (п. 6.2. договору).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як зазначено в статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з приписами ст. 547 Цивільного кодексу України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Як вбачається з умов укладеного між сторонами договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р., сторони не передбачили в ньому такого виду відповідальності за порушення виконання зобов'язання як пеня, у зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 36 273, 00 грн. пені задоволенню не підлягають.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Колегія суддів, здійснивши перевірку наданого позивачем за первісним позовом розрахунку штрафу у розмірі 5% від неповерненої суми фінансової допомоги, нарахованого згідно п. 6.1. спірного договору, погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача за первісним позовом 10 150,00 грн. штрафу є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу, у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Водночас, як вбачається з умов п. 6.2. договору, сторони передбачили інший розмір річних, ніж передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 5% річних від простроченої суми.

Оскільки вимоги позивача за первісним позовом щодо стягнення з відповідача за первісним позовом річних ґрунтуються на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України) та умовах договору, а відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем за первісним позовом вимог про стягнення 3 809, 70 грн. річних та 67 396, 00 грн. інфляційних втрат.

Щодо заявленого ТОВ «Укрспецтепло» зустрічного позову про визнання недійсним договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись із зустрічною позовною заявою до суду, позивач за зустрічним позовом зазначав про те, що директор ТОВ «Укрспецтепло» не підписував оспорюваний правочин, що є підставою для визнання його недійсним.

Також, позивач за зустрічним позовом зазначав про те, що звертався до ПП «Світанок» з листом про надання безповоротної фінансової допомоги в розмірі 215 000, 00 грн., однак не заперечував факт отримання позики у розмірі 203 000, 00 грн. згідно платіжних доручень № 626 від 30.04.2014р., № 627 від 05.05.2014р. із призначенням платежу «поворотна фінансова допомога безвідсоткова згідно договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р.», розцінивши призначення платежу як помилкове формулювання.

Відповідно до розділу «Реквізити та підписи сторін» договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі № 002/д-14 від 22.04.2014р. від позикодавця договір підписано Бондар В.В., а від позичальника - ОСОБА_4, і посвідчено печатками підприємств.

Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що директором ТОВ «Укрспецтепло» не підписувався спірний договір, не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження проведення службового розслідування щодо обставин підписання спірного договору № 002/Д-14 від 22.04.2014р., як на його думку, невідомою особою.

Доказів звернення до правоохоронних органів щодо заволодіння печаткою підприємства позивача за зустрічним позовом останнім суду не надано.

Враховуючи, що спірний договір підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено печатками підприємств, матеріали справи доказів протилежного не містять, заявлене позивачем за зустрічним позовом в суді апеляційної інстанції клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не підлягає задоволенню у зв'язку з його необґрунтованістю.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивач за зустрічним позовом намагався повернути позику або уточнити призначення платежу щодо отриманих коштів матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивач за зустрічним позовом, прийнявши кошти у розмірі 203 000,00 грн. з призначенням платежу «поворотна фінансова допомога безвідсоткова згідно договору №002/Д-14 від 22.04.2014р.», своїми діями схвалив укладений сторонами договір позики, надавши йому юридичної сили.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, апелянтом не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання спірного договору недійсним.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору про надання безпроцентної фінансової допомоги на поворотній основі № 002/д-14 від 22.04.2014р., з підстав викладених в зустрічному позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 12.08.2015р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецтепло» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015р. у справі № 910/16591/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.08.2015р. у справі №910/16591/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/16591/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.Р. Станік

М.А. Руденко