РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/314/16
За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова»

про стягнення 1000000 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Полховська Н.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Кардашевська Т.В., Новик О.В. (представник за довіреністю).

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов про стягнення з Відповідача 1000000 грн., оскільки останній не визнає та не виконує свого зобов'язання за векселем № щодо сплати Позивачу обумовленої векселем суми.

Відповідач проти позову заперечує, вказуючи, що ним було отримано неналежний пакет документів (зокрема копії двох векселів, старого та нового, засвідчені Позивачем), та що Позивач не пред'явив оригінал векселю до платежу та не надав можливість Відповідачу перевірити оригінал векселю та право власності на вексель, а надав його неякісну копію, чим позбавив Відповідача можливості перевірити реквізити векселя. Також Відповідач не погоджується з посиланнями Позивача, що пред'явити йому вексель заважали обставини непереборної сили, і також вказує, що рішення суду про видачу нового векселя від жовтня 2009 року, а Позивач направив до Відповідача вимогу про його виконання лише в січні 2015 року. На думку Відповідача вчинені Позивачем дії не свідчать про пред'явлення векселя належним чином, тому у Відповідача не виник обов'язок зі сплати за ним.

Також Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог даного позову.

У судових засіданнях судом оголошувалися перерви, та наступне судове засідання було призначено на 22.02.2016.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Відповідачем та Позивачем було підписано Протокол № 1 про погашення векселів від 03.01.2007, у відповідності з яким Відповідач, як учасник безперервного індосаментного ряду, взяв на себе зобов'язання по опротестованим векселям № на суму 250000 грн. та № на суму 750000 грн., складених ТОВ «Агротрейд-Технолоджі», та у протоколі сторони домовились, що з метою погашення взятого на себе зобов'язання Відповідач дасть Позивачу зворотній вексель на суму 1000000 грн.

На виконання Протоколу та взятих на себе зобов'язань 03.01.2007 Відповідач передав Позивачу простий вексель № , дата складання 03.01.2007, дата оплати 03.01.2010, номінальна вартість - 1000000 грн., про що сторонами було 03.01.2007 складено акт прийому-передачі векселів.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 21.02.2007 у справі № 9/31, тому в силу ст. 35 ГПК України не потребують повторного доведення.

Отже, до Позивача відповідно до ч. 3 ст. 197 ЦК України у чинній станом на 03.01.2007 редакції перейшло з 03.01.2007 право вимоги до Відповідача за простим векселем № .

Простий вексель №, разом з актом прийому-передачі векселів та протоколом погашення векселів, з часу їх отримання знаходились у його головного бухгалтера його товариства, а у січні 2008 року при звільненні попереднього бухгалтера та прийняття справ новим була виявлена відсутність векселя. У зв'язку з наведеними обставинами у жовтні 2009 року Позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про визнання простого векселя № недійсним і про відновлення права на втрачений цінний папір.

У 2010 році Позивачем було змінено найменування, на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства», з ВАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» на ПАТ по газопостачанню та газифікації «Сумигаз».

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.10.2011 у справі № 2-О-209/11р. на підставі ст. 262 ЦПК України у засобах масової інформації, визначених судом, було опубліковане оголошення про виклик держателя втраченого цінного папера до суду та щодо заборони здійснювати будь-які операції за втраченим цінним папером (векселем № ). За приписами ч. 3 ст. 262 ЦПК України, з дати постановлення ухвали суду зупиняється перебіг усіх строків щодо обігу втраченого цінного папера на пред'явника або векселя, встановлених законодавством про обіг векселів.

У зв'язку із тим, що протягом встановленого законом строку держатель втраченого цінного папера до суду не звернувся, суд, керуючись ст. 266 ЦПК України, призначив справу до розгляду, та справа слухалась судами першої, апеляційної та касаційної інстанції з жовтня 2009 року по травень 2012 року.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02.03.2012 у справі № 2-0-209/11, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24.05.2012, заяву Позивача було задоволено, визнано простий вексель № недійсним та відновлено право Позивача на втрачений вексель, шляхом спонукання Відповідача видати аналогічний вексель, замість векселя, що був визнаний недійсним.

На підставі ч. 2 ст. 267 ЦПК України рішення Подільського районного суду м. Києва від 02.03.2012 у справі № 2-0-209/11 було опубліковано 05.07.2012 у газеті «Голос України» № 120 (5370) та 03.07.2012 у газеті «Хрещатик» № 85 (4105).

12.06.2012 Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист у справі № 2-0-209/11, який у подальшому, разом із заявою, був направлений до ВДВС Подільського РУЮ для примусового виконання.

Як убачається з витягу з реєстру виконавчих проваджень, указаний виконавчий документ перебував на виконанні та не виконувався Відповідачем протягом майже двох років, а саме виконавче провадження було відкрито 18.01.2013, зупинялося 29.03.2013 та було поновлено 08.09.2014, і у зв'язку з невиконанням Відповідачем вимог державного виконавця на нього неодноразово накладалися штрафи та стягувався виконавчий збір, та рішення суду було виконане 16.12.2014.

У квітні 2013 Відповідач через Подільський районний суд міста Києва намагався визнати вищевказаний виконавчий лист у справі № 2-0-209/11 таким, що не підлягає виконанню, та ухвалою від 16.05.2013, яка залишена без змін апеляцією, Відповідачу у задоволенні заяви було відмовлено.

Також Позивач, користуючись наданим йому законом правом, оскаржував дії державного виконавця при виконанні вищевказаного виконавчого листа у справі № 2-0-209/11.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва, від 11.06.2013 у справі №758/5042/13-ц, яка залишена без змін апеляцією, було задоволено скаргу Позивача та визнано дії державного виконавця, які полягали у зупиненні виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-0-209/11 від 12.06.2012 неправомірними, скасовано постанову про зупинення виконавчого провадження № 35998659 від 29.03.2013 та зобов'язано державного виконавця вжити заходи по виконанню виконавчого листа № 2-О-209/11 від 12.06.2012.

У жовтні 2014 року Позивачем також було отримано відповідь на звернення (скаргу) з Управління ДВС ГУЮ у м. Києві, у якій повідомлялось, що за порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про звернення громадян» у державного виконавця, на якого було покладено обов'язок щодо примусового виконання виконавчого листа Подільського районного суду м Києва № 2-О-209/11 від 12.06.2012, буде відібрано пояснення, після чого буде вирішено питання притягнення останньої до відповідальності, і що подальше виконання буде організовано відповідно до вимог закону.

01.12.2014 Позивачем було отримано лист №2086/17 від 25.11.2014 державного виконавця з пропозицією з'явитись до ВДВС Подільського РУЮ для отримання оригіналу векселя згідно рішення Подільського районного суду міста Києва від 02.03.2012, та 10.12.2014 представником Позивача було отримано у ВДВС оригінал простого векселя серії АА/2668239 виданого Відповідачем, дата складання - 03 січня 2007 року, дата оплати - 03 січня 2010 року, на суму 1000000 грн., про що державним виконавцем був складений відповідний акт.

27.03.2015 Позивач направив Відповідачу претензію про прийняття в 10ти-денний термін заходів щодо погашення вексельної заборгованості на 1000000 грн., та вказав реквізити для перерахування коштів, на що 14.05.2015 отримав відповідь-запит про надання деяких додаткових документів, яка була виконана Позивачем 19.05.2015 (лист з доказами направлення також залучено до справи), однак після цього Відповідач вимогу претензії також не виконав.

Так, законодавство України про обіг векселів складається, зокрема, із Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон), з урахуванням застережень, обумовлених додатком II до цієї Конвенції, Закону України «Про цінні папери і фондову біржу», Закону України «Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 року, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі» та Закону України «Про обіг векселів в Україні».

За приписами ст. 70 Уніфікованого закону, позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.

Відповідно до ст. 17 додатку ІІ до Уніфікованого закону, законодавству кожної з Високих Договірних Сторін належить право визначати підстави перерви або зупинення відліку строків позовної давності у разі пред'явлення позовів за переказними векселями в їхніх судах. Інші Високі Договірні Сторони мають право визначити умови, на яких вони визнають такі підстави. Такі ж самі положення застосовуються до юридичної сили позову як засобу для початку відліку строків позовної давності, встановлених абзацом 3 статті 70 Уніфікованого закону.

У даному випадку таким національним законодавством виступає Цивільний процесуальний кодекс України, стаття 262 якого вказує, що з дати постановлення ухвали суду зупиняється перебіг усіх строків щодо обігу втраченого цінного папера на пред'явника або векселя, встановлених законодавством про обіг векселів.

А відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦК України, рішення про визнання втраченого цінного папера на пред'явника або векселя недійсним є підставою для видачі заявникові цінного папера на пред'явника замість визнаного недійсним або проведення визначених ним операцій; для здійснення платежу за векселем або для видачі заявникові векселя замість визнаного недійсним та для відновлення зобов'язаними за векселем особами передавальних написів.

Отже, враховуючи, що Уніфікований закон в Україні діє з урахуванням застережень, обумовлених додатком II, та враховуючи положення ст. 17 цього Закону та ст.ст. 262, 267 ЦК України, Позивач у жовтні 2009 року, тобто до настання строку платежу за векселем, звернувся до Подільського районного суду м. Києва із заявою про визнання простого векселя № недійсним і про відновлення права на втрачений цінний папір, та на підставі винесеної Подільським районним судом міста Києва ухвали від 10.10.2011 у справі № 2-О-209/11р. за приписами ч. 3 ст. 262 ЦПК України з 10.10.2011 зупинився перебіг строку щодо пред'явлення простого векселя № , та його відповідно було поновлено після набрання судовим рішенням у справі № 2-О-209/11р. та виконання його Відповідачем через ВДВС у вигляді видачі Позивачу (отримання ним) 10.12.2014 нового оригіналу простого векселя серії АА/2668239 виданого Відповідачем, дата складання - 03 січня 2007 року, дата оплати - 03 січня 2010 року, на суму 1000000 грн., про що державним виконавцем був складений відповідний акт.

Отже, до дати оплати 03.01.2010 Позивач звернувся до суду з позовом про визнання простого векселя № недійсним і про відновлення права на втрачений цінний папір, та передбачений 3х річний строк на погашення векселя (ст. 70 Уніфікованого закону) зупинився 10.10.2011 на підставі ухвали суду та ч. 3 ст. 262 ЦПК України, і потім даний строк поновився 10.12.2014 - датою видачі Позивачу нового оригіналу векселя.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що передбачений ст. 70 Уніфікованого закону 3х річний строк на погашення векселя не минув станом на дату пред'явлення даного позову.

Посилання Відповідача на не пред'явлення йому векселя до виконання, а отже відсутності у нього обов'язку платити судом відхиляється, оскільки за приписами ст. 53 Уніфікованого закону після закінчення строків, встановлених для пред'явлення для платежу у разі застереження «обіг без витрат», держатель втрачає свої права регресу проти індосантів, проти трасанта і проти інших зобов'язаних осіб, за винятком акцептанта, а у даних правовідносинах Позивач і є акцептантом у розумінні ст. 78 Уніфікованого закону (векселедавець простого векселя зобов'язаний так само, як акцептант за переказним векселем). Отже встановлені ст. 53 Уніфікованого закону негативні наслідки закінчення строків на Позивача не поширюються.

За змістом ст. ст. 53,77 Уніфікованого закону, у разі закінчення строків, встановлених для здійснення протесту в неплатежі векселя, векселедержатель втрачає свої права проти індосаментів, але не векселедавця, векселедержатель зберігає протягом встановленого терміну вексельної давності (три роки) право вимоги проти векселедавця і в тому разі, коли вексель не був опротестований.

Наведені у відзиві та поясненнях Відповідача твердження про наявність двох оригіналів векселя не підтверджені належними засобами доказування та спростовуються рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02.03.2012 у справі № 2-0-209/11, яким встановлено вибуття старого векселя від Позивача поза його волею, визнано його недійсним та зобов'язано Відповідача видати новий.

Також посилання Відповідача на неналежне оформлення нового векселя № судом відхилені, оскільки оригінал векселя судом було оглянуто в засіданні та він містить усі обов'язкові для такого типу документів реквізити, які відповідають виданому 03.01.2007 векселю, при чому відсутність підписів посадових осіб є відповідальністю самого Відповідача, оскільки дані підписи на виданому раніше векселі були, що самим Відповідачем не оспорюється, що також було встановлено рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02.03.2012 у справі № 2-0-209/11, який зобов'язав Відповідача видати вексель, аналогічний попередньо виданому. Отже, не проставлення Відповідачем на векселі підписів своїх посадових осіб не робить виданий на виконання рішення суду вексель недійсним, оскільки він видавався замість векселя, який містив усі обов'язкові реквізити та який є аналогічним раніше виданому.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02.03.2012 у справі № 2-0-209/11 було встановлено право власності за векселем № за Позивачем, тому дана обставина в силу ст. 35 ГПК України не потребує повторного доведення, та тому даний вексель за приписами ст. 11 Закону України «Про обіг векселів в Україні» та ст.ст. 77, 38, 44 Уніфікованого закону підлягає оплаті Відповідачем.

Оскільки Відповідач не визнає та не виконує свого зобов'язання за векселем № щодо сплати Позивачу обумовленої векселем суми в 1000000 грн., то позовні вимоги про її стягнення з Відповідача у примусовому порядку визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Інші доводи та заперечення сторін, наведені у наданих суду позові, відзиві та поясненнях, судом розглянуті та досліджені, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки не спростовують вищеописаних встановлених судом обставин, і через це на результат вирішення спору (задоволення позову) не вплинуть.

Заява Відповідача про застосування строку позовної давності судом відхилена, оскільки такий строк не сплив, що обгрунтовано вище в рішення судом, та що входить в підстави задоволенні позову.

Судовий збір за ст. 49 ГПК України за звернення Позивача до суду з даним позовом покладається на Відповідача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позаяк Позивачем клопотання про повернення судового збору не заявлялося, то судом питання про його повернення у межах даного процесуального документу не розглядалося.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «ТехНова» (м. Київ, вул. Оболонська, 38, квартира 36; ідентифікаційний код 24100060) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Сумигаз» (м. Суми, вул. Лебединська, 13; ідентифікаційний код 03352 (один мільйон) грн. заборгованості, а також 15000 (п'ятнадцять тисяч) грн. судового збору.

Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 02.03.2016

Суддя Сташків Р.Б.