РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/31793/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «ЕКОСИСТЕМА»
ДоТовариства з обмеженою відповідальністю «Тюф Рейналд Україна»
Пророзірвання договору
Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Гриненко Т.В. - дов. № б/н від 30.11.2015;

від відповідача: Тарасов А.Г. - дов. № 1 від 14.09.2015;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВАЦІЙНИЙ ЦЕНТР «ЕКОСИСТЕМА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЮФ РЕЙНЛАНД Україна» про розірвання договору № 008.Н.516/2012 від 20.02.2012.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/31793/15 та призначено розгляд справи на 22.01.2016.

Представник позивача в судове засідання 22.01.2016 не з'явився, проте 22.01.2016 через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача 22.01.2016 через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, а в судовому засіданні надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення клопотання про відкладення розгляду справи не заперечував.

Крім того, представник відповідача у даному судовому засіданні подав клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів, яке судом розглянуто та задоволено.

У зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача, суд задовольнив клопотання позивача та відклав розгляд справи до 22.02.2016.

Представник позивача 22.02.2016 через канцелярію суду подав клопотання про направлення через Міністерство юстиції України до відповідного центрального органу Латвії судового доручення щодо отримання від представника ТОВ «Vidzeme Eko» пояснень по справі та зупинення провадження по справі, у зв'язку з направленням судового доручення.

Також представником позивача було подано клопотання про виклик ОСОБА_4 для надання пояснень по справі.

У судовому засіданні 22.02.2016 представник позивача подав клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, яке судом було розглянуто та задоволено.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подані ним через канцелярію суду клопотання про направлення через Міністерство юстиції України до відповідного центрального органу Латвії судового доручення щодо отримання від представника ТОВ «Vidzeme Eko» пояснень по справі, та у зв'язку з направленням судового доручення, клопотання про зупинення провадження по справі.

Зазначені клопотання обґрунтовані тим, що дана інформація може підтвердити неналежне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором.

Представник відповідача у даному судовому засіданні надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення клопотань позивача про направлення судового доручення та зупинення провадження у справі, а також про виклик особи для надання пояснень та відкладення розгляду справи заперечив.

Відповідно до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

З огляду на норми вищенаведеної статті, підставою для витребування судом доказів по справі є неможливість надання їх стороною. Разом з тим, позивачем у своєму клопотанні не наведено обставин з якими останній пов'язує неможливість надання зазначених доказів безпосередньо заявником. Крім того, вказані документи не є необхідними для вирішення справи по суті.

Враховуючи вищенаведене, судом було розглянуто та відмовлено в задоволенні клопотання позивача про направлення судового доручення та клопотання про зупинення провадження по справі.

Також судом було розглянуто та відхилено клопотання позивача про виклик ОСОБА_4 для надання пояснень по справі та відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 30 Господарського процесуального кодексу України, у судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Отже, виклик вищезазначених осіб до суду повинно сприяти суду в установленні обставин справи, метою участі посадових осіб та інших працівників підприємств, установ, організацій є, зокрема, дослідження наявних у справі доказів чи збирання нових доказів, інших питань, що виникають під час розгляду.

З клопотання позивача вбачається, що останній просив суд викликати ОСОБА_4 у судове засідання для надання пояснень з приводу процесу детермінації, а також щодо припинення цього процесу і його незавершення.

Разом з тим, суд не вбачає потреби у виклику в судове засідання співробітника ТОВ «Тюф Рейналд Україна» ОСОБА_4 з підстав зазначених заявником, оскільки не наведено жодного доказу щодо того, що зазначена особа є працівником відповідача, має якусь інформацію, крім того зазначені факти будуть оцінюватися судом на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

З огляду на те, що судом клопотання про виклик особи було відхилено, то і підстави для відкладення розгляду справи у суду також відсутні.

Представник позивача у даному судовому засіданні надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповідно до яких проти позовних вимог заперечив.

В судовому засіданні 22.02.2016 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20 лютого 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тюф Рейналд Україна» (виконавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційний центр «ЕКОСИСТЕМА» (замовник за договором) було укладено договір № 0088.Y.516/2012 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1. якого відповідач зобов'язується надати позивачу послуги з проведення детермінації проектно-технічної документації (ПТД) щодо проекту спільного впровадження (ПСВ) «Впровадження заходів з ресурсо- та енергозбереження в Дочірній компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (для ТОВ «Vidzeme Eko») (надалі - проект) відповідно до вимог статті 6 Кіотського протоколу, надалі іменовані як послуги, а позивач - оплатити послуги на умовах даного договору. Відповідач зобов'язується надати послуги в два етапи, зміст яких вказаний у п. 6 даного договору.

Обов'язки сторін визначено в розділі 3 договору.

Так, позивач зобов'язується вчасно здійснити оплату послуг позивача у відповідності до п. 5.2. даного договору (п. 3.1.2.).

Відповідач зобов'язується надати послуги у зазначений термін та з належною якістю, діючи незалежно, компетентно та неупереджено. (п. 3.2.1.).

Вартість послуг за цим договором складає 177990,00 грн., з урахуванням ПДВ - 29 665,00 грн. (п. 5.1. Договору.)

Оплата послуг за цим Договором здійснюється позивачем в такому порядку:

- оплата послуг за першим етапом в сумі 88 995,00 грн., у тому числі ПДВ - 14 832,50 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за першим етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури.;

- оплата послуг за другим етапом в сумі 48 995,00 грн., у тому числі ПДВ - 8 165,83 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за другим етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури;

- оплата послуг за третім етапом в сумі 40 000,00 грн., у тому числі ПДВ 6 666,67 грн. сплачується відповідачем після підписання акту прийому-здачі наданих послуг згідно п. 9.1. за третім етапом на зазначену в цьому пункті суму протягом 15 робочих днів з моменту отримання від позивача рахунку-фактури.

Зміст етапів послуг та термін їх надання визначений сторонами в розділах 6 та 7 договору.

Пунктом 6.1 договору визначено, що входить до першого етапу:

6.1.1. Попередні перевірки. Аналіз документації.

- Дослідження, зорієнтовані на ідентифікацію аспектів, які потенційно відносяться до проектів.

- Аналіз ПТД та іншої документації проектів щодо відповідності критеріям (п.6.1.1).

6.1.2 Детермінаційний аудит (Інтерв'ю).

- Ідентифікація та виявлення додаткових питань та положень, які стосуються розробки проектів.

6.2. Другий етап включає таке.

6.2.1. Попередній Детермінаційний Звіт та коригувальні дії.

- Складання попереднього Детермінаційного Звіту, в якому підсумовані виявлені факти, а також описані виконані етапи.

- Визначення проблемних питань, які потребують корегувальних дій.

6.2.2. Остаточний Детермінаційний Звіт.

- Виконавець зобов'язаний інформувати Замовника про результат Детермінації, включаючи пояснення причин відмови, якщо зроблено висновок про невідповідність проектів вимогам детермінації.

6.2.3. Висновок з Детермінації.

- Позитивний або негативний висновок з проведеної детермінації базується виключно на інформації, яка була надана виконавцю.

Умовами п. 9.1. договору передбачено, що по закінченню надання послуг сторони оформлюють акт прийому-здачі послуг. По закінченню послуг виконавець направляє замовнику акт прийому-здачі послуг. Замовник зобов'язується розглянути, підписати та повернути акт прийому-здачі послуг виконавцю протягом 10 робочих днів з дати отримання, що підтверджує факт прийняття наданих послуг або направити відповідачу мотивовані заперечення проти прийому наданих послуг. У разі якщо замовник не заявить виконацю мотивованих заперечень у вищенаведені строки та не направить на адресу позивача підписний акт прийому-здачі послуг, послуги вважаються наданими належним чином та прийнятими позивачем.

Пунктом 13.5. Договору встановлено, що він регулюється та тлумачиться у відповідності до чинного законодавства України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач зазначає про те, що перший етап послуг за договором був дійсно виконаний відповідачем та оплачений позивачем, інші етапи послуг виконані не були, відповідно й не були оплачені. Відповідачем ні попередній Детермінаційний звіт, ні остаточний Детермінаційний звіт відповідачу передано не було. В свою чергу акти виконаних робіт позивачем підписані були помилково.

Умовами п. 3.2.2. договору встановлено, що виконавець зобов'язується виконати всі необхідні дії згідно з міжнародними вимогами щодо завершення детермінації, підготовки та надання замовнику попереднього та остаточного детермінаційного звіту.

За твердженнями позивача, у випадку дійсного надання послуг за другим та третім етапами договору, виконавець зобов'язаний був оприлюднити їх результати на веб-сторінках Нацекоінвестагенства та Секретаріату Рамкової конвенції ООН. Крім ПТД, виконавець мав розмістити у вільному доступі на сайті UNFCCC JI Детермінаційний звіт та звіт за формою «F-JI-DRep».

Однак, в порушення вищезазначених умов договору та вимог нормативних актів, якими врегульовано проведення детермінації ПТД, виконавцем не надано замовнику попереднього і остаточного детермінаційного звіту. З наданих до справи скріншотів зі сторінок цих сайтів вбачається відсутність інформації про Детермінацію проектно-технічної документації щодо проекту спільного провадження, що, в свою чергу, підтверджує невиконання відповідачем своїх обов'язків. Веб-сайт відповідача взагалі не містить розділу із публікацією документів щодо детермінації проектів. На Веб-сайті UNFCCC JI виконавець також не розмістив ПТД, Детермінаційний звіт та Звіт за формою «F-JI-DRep».

За умовами п. 8.5 договору, його може бути розірвано у будь-який час достроково за взаємною згодою сторін через 30 днів після направлення письмового повідомлення однієї зі сторін.

Листом № 64-1-15/ЕС від 30.09.2015 замовник надіслав на адресу виконавця пропозицію щодо розірвання договору у зв'язку з тим, що послуги на другому етапі його виконання не були надані виконавцем, у зв'язку з чим просив розірвати зазначений договір.

Зазначена пропозиція позивача відповідачем була залишена без належного на те реагування.

З огляду на наведене, позивач на підстав ч. 2 статті 651 Цивільного кодексу України звернувся до господарського суду з вимогою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тюф Рейналд Україна» про розірвання договору № 008.Н.516/2012 від 20.02.2012.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив посилаючись на те, що рішенням Господарського суду міста Києві від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016, було встановлено факт належного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 0088.Y516/2012 від 20.02.2012, що підтверджується оформленими належним чином актами прийому-здачі наданих послуг, що є кінцевим етапом виконання робіт (надання послуг) по договору. Зважаючи на ту обставину, що відповідачем не було допущено порушень договору, то і відсутні підстави для його розірвання у судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до статі 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частина третя статті 653 ЦК України, частина четверта статті 188 ГК України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

При цьому, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов'язань за договором.

Згідно ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016, встановлені наступні факти належного виконання відповідачем умов договору № 0088.Y.516/2012 від 20.02.2012.

Зокрема, зазначеним судовим рішення визнано доведеним факт належного надання відповідачем позивачу послуги на суму 177 990,00 грн. за договором № 0088.Y.516/2012 від 20.02.2012, що підтверджується Актами прийому-здачі наданих послуг (Детермінація Проектно-технічної документації (ПТД) щодо проекту спільного впровадження (ПСВ) «Впровадження заходів з ресурсо- та енергозбереження в Дочірній компанії ,,Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії ,,Нафтогаз України"), а саме: актом від 21.03.2012р. на суму 88 995,00 грн., актом від 07.08.2012р. на суму 48 995,00 грн. та актом від 07.08.2012р. на суму 40 000,00 грн.

При цьому, судом в процесі розгляду справи № 910/20315/15 надавалася правова оцінка обов'язку позивача у відповідності до п. 7.1.1. Договору розмістити проектно-технічну документацію (ПТД) у вільному доступі на сайті UNFCCC JI (www.unfccc.int) TUV Rheinland Ukraine (www.tuv.ua) не пізніше одного тижня з моменту його надання відповідачем.

Так даним судовим рішенням зазначено, що необґрунтовано ставити в залежність таке розміщення до прийняття позивачем послуг за актами прийому-здачі послуг за договором та відсутності обов'язку у позивача щодо оплати послуг за такими актами, оскільки у відповідності до п 9.1. фактом закінчення надання послуг за договором є оформлення сторонами Акту прийому-здачі послуг, що мало місце в даній справі.

Оскільки кінцевим етапом договору є оформлення сторонами Акту прийому-здачі послуг, то обґрунтування невиконання відповідачем свого обов'язку з договором повинно ґрунтуватись на вмотивованій відмові позивача від підписання Актів, що останнім здійснено не було.

Отже, оскільки позивач не скористався правом наданим йому п. 9.1. договору, акти прийому-здачі наданих послуг за договором є погодженими та підписаними обома сторонами.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що матеріалами справи та фактами встановленими в рішенні Господарського суду м. Києва від 20.10.2015 у справі № 910/20315/15 спростовуються твердження позивача про неналежне виконання відповідачем умов спірного договору, що в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України виключає можливість задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що підстав для розірвання спірного договору за ініціативою позивача немає, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про розірвання договору.

З приводу заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Тюф Рейналд Україна» про застосування строку позовної давності до вимог позивача про розірвання договору, суд зазначає, що відповідно до п. 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Оскільки судом було встановлено недоведеність та необґрунтованість вимог позивача, а також відсутність порушень законних прав чи охоронюваних інтересів позивача з боку відповідача, суд вважає, що підстави для застосування строку позовної давності у даному випадку відсутні.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В задовленні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

29.02.2016

Суддя Спичак О.М.