ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа № 911/2036/15

Господарський суд Київської області в складі:

головуючого судді Христенко О.О.

при секретарі Литовці А.С.

розглянувши справу № 911/2036/15

за позовом Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України, м. Київ

до Товариства з обмежено відповідальністю «Сонет», с. Княжичі,

Броварського району

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача ОСОБА_1 комісії з цінних паперів та фондового ринку

про визнання договорів недійсними

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - довіреність № 19-00018/34015 від 19.05.2015;

від відповідача: ОСОБА_3 довіреність № 7 від 20.05.2015;

від третьої особи: ОСОБА_4 довіреність № 100/22562/нк від 16.10.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. № суду 2126/15 від 08.05.2015) Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонет» за участю третьої особи ОСОБА_1 комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання попередніх договорів недійсними.

Ухвалою суду від 12.05.2015 порушено провадження у справі № 911/2036/15 та на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 комісію з цінних паперів та фондового ринку.

Рішенням господарського суду Київської області від 01.09.2015 позовні вимоги задоволено, визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу цінних паперів № 238-3/3, укладений 20.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сонет» та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України; визнано недійсним попередній договір купівлі-продажу цінних паперів № 239-3/3, укладений 20.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сонет» та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонет» на користь Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України 1 218,00 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 рішення господарського суду Київської області від 01.09.2015 у справі № 911/2036/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.01.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.11.2015 та рішення господарського суду Київської області від 01.09.2015 у справі № 911/2036/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Київської області. Постанову вмотивовано тим, що попередні договори купівлі-продажу цінних паперів, щодо яких суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про їх удаваність на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України, можуть бути визнані недійсними відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України у випадку встановлення в судовому порядку нікчемності правочину, який насправді вчинили сторони, або визнання такого правочину недійсним в судовому порядку, оскільки недійсність удаваного правочину не призводить до недійсності правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 911/2036/15 передано на новий розгляд судді Христенко О.О.

29.05.2015 через канцелярію суду (вх. № 59/15 від 29.05.2015) від позивача надійшла заява про вжиття заходів до забезпечення позову у даній справі, шляхом заборони ОСОБА_1 комісії з цінних паперів та фондового ринку реєструвати випуск (емісію) акцій ТОВ «Сонет».

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених ст. 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» від 26.12.2011 № 16 передбачено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Оскільки суду не надано доказів, які підтверджували б наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування заявленого позивачем заходу до забезпечення позову у даній справі, судом, у відповідності до ст. 66 ГПК України, у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено з огляду на її необґрунтованість.

Через канцелярію суду із супровідним листом (вх. № 13331/15 від 08.06.2015) відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, а саме, що з позовної заяви не вбачається правової підстави для застосування норм ст. 215 Цивільного кодексу України; укладені сторонами попередні договорі повністю відповідають вимогам ст.ст. 6, 203 та 627 ЦК України; не відповідають дійсності твердження позивача про те, що укладені попередні договори нібито приховують договори конвертації акцій на облігації.

Позивач через канцелярію суду (вх. № 2957/16 від 10.02.2016) надав клопотання про здійснення технічної фіксації судового засідання, яке судом задоволено, відповідно до ст. 81-1 ГПК України здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 10.02.2016 представник позивача надав клопотання від 10.02.2016 про припинення провадження у справі у зв`язку з тим, що строк дії оскаржуваних попередніх договорів № 238-3 та № 239-3 від 20.10.2014 закінчився 31.12.2015, додаткові угоди до попередніх договорів про зміну терміну укладення основних договорів сторонами не укладалися, пропозиції про укладення основних договорів купівлі-продажу цінних паперів від відповідача до позивача не надходили.

Зазначене клопотання позивача відхиляється, оскільки припинення договору у зв`язку з закінченням строку його дії не є підставою для припинення провадження у справі, предметом розгляду у якій є вимоги про визнання недійсним такого договору. Також відповідно до п. 8.1 спірних договорів вони діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цими договорами або до їх розірвання.

В судовому засіданні 10.02.2016 представник позивача надав письмові пояснення по справі, а також підтримав позовні вимоги повністю з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях.

Через канцелярію суду (вх. № 2907/16 від 09.02.2016) відповідач надав додаткові письмові пояснення по справі, в яких проти позову заперечує.

В судовому засіданні 10.02.2016 у відповідності до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 29.02.2016 об 11 год. 00 хв.

В судовому засіданні 29.02.2016 представник позивача надав клопотання від 29.02.2016 про припинення провадження у справі у зв`язку з тим, що строк дії оскаржуваних попередніх договорів № 238-3 та № 239-3 від 20.10.2014 закінчився 31.12.2015, додаткові угоди до попередніх договорів про зміну терміну укладення основних договорів сторонами не укладалися, пропозиції про укладення основних договорів купівлі-продажу цінних паперів від відповідача до позивача не надходили.

Зазначене клопотання позивача є аналогічним клопотанню від 10.02.2016 та відхиляється судом з тих самих підстав, зазначених вище, з яких відхилено клопотання від 10.02.2016.

В судовому засіданні 29.02.2016 позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях.

Відповідач проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у додаткових письмових поясненнях.

Представник третьої особи в судових засіданнях 10.02.2016 та 29.02.2016 надав усні пояснення, в яких підтримав позовні вимоги позивача.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, суд

ВСТАНОВИВ:

17 жовтня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сонет» (надалі відповідач) та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України (надалі позивач) було укладено протокол про наміри № 1, відповідно до якого, зважаючи на те, що на момент підписання цього протоколу відповідач є емітентом відсоткових іменних облігацій, власником яких є позивач на загальну суму 75 000 000 грн., відповідач має намір здійснити реорганізацію шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство та здійснити емісію простих іменних акцій, сторони дійшли згоди щодо обміну облігацій на акції шляхом укладання на фондовій біржі «Переспектива» зустрічних договорів купівлі-продажу цінних паперів у порядку, передбаченому протоколом про наміри № 1.

Так, в протоколі про наміри № 1 сторони погодили умови укладення попередніх договорів купівлі-продажу шляхом: - укладення не пізніше 01.12.2014 року поперднього договору купівлі-продажу акцій, емітованих Публічним акціонерним товариством «Сонет» номінальною вартістю 1,00 грн., в бездокументарній формі, за ціною номінальної вартості згідно відповідного проспекту емісії, в кількості шляхом ділення загальної вартості купівлі-продажу пакету цінних паперів на вартість купівлі-продажу одного цінного паперу, загальна вартість купівлі-продажку визначена в сумі 75 000 000,00 грн. (відповідає сумі номінальних вартостей облігацій, емітованих відповідачем і переданих позивачу), що також передбачає набуття позивачем частки в статутному капіталі відповідача в розмірі не менше 20%; - відповідно, з іншої сторони протоколом про наміри № 1 передбачено укладення попереднього договору купівлі-продажу облігацій, емітованих відпоідачем, що перебувають у власності позивача, номінальною вартістю 1 000,00 грн., в бездокументарній формі, на загальну суму 75 000 000,00 грн., в кількості 75 000 шт. на загальну суму сумарної вартості купівлі-продажу всіх облігацій.

Також, відповідним протоколом про наміри № 1 сторони передбачили, що для реалізації погоджених умов відпоідач здійснює реорганізацію шляхом перетворення в публічне акціонерне товариство та здійснює емісію акцій, і на умовах, визначених попердніми договорами (п. 1 протоколу) сторонни укладають на фондовій біржі «Перспектива» основні договори купівлі-продажу.

На виконання протоколу про наміри № 1 20 жовтня 2014 року між ТОВ «Сонет» (надалі - відповідач) та Корпоративним недержавним пенсійним фондом НБУ (надалі позивач) було укладено два попередні договори купівлі-продажу цінних паперів № 238-3/3 та № 239-3/3.

Відповідно до п. 1.1 попереднього договору № 238-3/3 від 20.10.2014 сторони зобовязуються протягом 3 робочих днів від дати надання відповідачем позивачу письмового повідомлення про виконання відповідачем умов пункту 1.3 цього попереднього договору, укласти на фондовій біржі «Перспектива» основний договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме простих іменних акцій, які будуть випущені ПАТ «Сонет» у відповідності до вимог законодавства з недержавного пенсійного забезпечення, які придбає позивач.

Пунктом 1.3 попереднього договору № 238-3/3 передбачено, що для підписання основного договору, визначеного в п. 1.1 цього попереднього договору, відповідач має вчинити дії: - перетворення Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонет» в публічне акціонерне товариство «Сонет»; - реєстрація в ОСОБА_1 комісії з цінних паперів та фондового ринку випуску (емісії) акцій; - присвоєння акціям міжнародного ідентифікаційного номера цінних паперів; - укладання з депозитарієм договору про обслуговування випуску (емісії) акцій; - отримання свідоцтва про реєстрацію випуску (емісії) акцій; - оформлення та депонування глобального сертифіката; - викупу необхідної кількості акцій та/або отримання тимчасового свідоцтва про реєстрацію наступного (другого) випуску (емісії) акцій; - надання документів, що підтверджують повноваження представника.

Предметом цього попереднього договору є зобов'язання сторін щодо укладення основного договору купівлі-продажу акцій (п. 1.5 попереднього договору № 238-3/3).

Предметом основного договору буде купівля-продаж акцій, які набуті у власність (викуплені) відпоідачем та/або розміщуються останнім відповідно до проспекту наступної (другої) емісії акцій (п. 1.6 попереднього договору № 238-3/3).

У відповідному попердньому договорі № 238-3/3 відображено погоджені сторонами в протоколі про наміри № 1 умови купівлі-продажу акцій, які будуть емітовані відповідачем після перетворення в публічне акціонерне товариство, а саме: номінальною вартістю 1,00 грн., в бездокументарній формі, за ціною номінальної вартості згідно відповідного проспекту емісії, в кількості шляхом ділення загальної вартості купівлі-продажу пакету цінних паперів на вартість купівлі-продажу 1 цінного паперк, загальна вартість купівлі-продажку визначена в сумі 75 000 000,00 грн. (відповідає сумі номінальних вартостей облігацій, емітованих відповідачем і переданих позивачу), що також передбачає набуття позивачем частки в статутному капіталі відповідача в розмірі не менше 20%.

Відповідно до п. 1.1 попереднього договору № 239-3/3 від 20.10.2014 сторони зобовязуються укласти на фондовій біржі «Перспектива» договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме: облігацій відсоткових іменних емітованих відпоідачем, які належать позивачу і будуть придбані ПАТ «Сонет».

Сторони погодили укладення основного договору купівлі-продажу облігацій в один день з укладенням основного договору купівіл-продажу акцій згідно з попереднім договором № 238-3/3.

У відповідному попердньому договорі № 239-3/3 відображено погоджені сторонами в протоколі про наміри № 1 умови купівлі-продажу облігацій, а саме: номінальною вартістю 1 000,00 грн., в бездокументарній формі, на загальну суму 75 000 000,00 грн., в кількості 75 000 шт., на загальну суму сумарної вартості купівлі-продажу облігацій.

Посилаючись на те, що наведені попередні договори купівлі-продажу цінних паперів є удаваними правочинами у розумінні ст. 235 Цивільного кодексу України, оскільки були укладені з метою приховання іншого правочину, а саме договору міни емітованих відповідачем та належних позивачу облігацій загальною вартістю 75 000 000,00 грн. на пакет акцій, які будуть емітовані ПАТ «Сонет», загальною вартістю 75 000 000,00 грн., у той час, як цінні папери, які є предметом оспорюваних договорів є неконвертованими облігаціями, позаяк проспект емісії належних позивачу облігацій не передбачає можливості їх конвертації в акції акціонерного товариства, позивач просить суд визнати зазначені правочини недійсними з підстав їх невідповідності вимогам ст. 8 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» та ч. 1 ст. 203 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» обмін цінних паперів одного випуску на цінні папери іншого випуску цього ж емітента є конвертацією цінних паперів.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» проспект емісії облігацій, емісія яких здійснюється акціонерним товариством, може передбачати можливість їх конвертації в акції акціонерного товариства (конвертовані облігації).

Проте, як зазначає позивач, проспектом емісії облігацій всіх відповідачів, якими володіє позивач, передбачено, що випущені облігації є іменними, відсотковими, звичайними. Тобто можливість їх конвертації проспектом емісії взагалі не передбачена.

Таким чином, позивач стверджує, що з метою приховання правочину щодо обміну (конвертації) неконвертованих облігацій між відпоідачем і попереднім керівництвом позивача були укладені удавані попередні договори купівлі-продажу цінних паперів.

Про удаваність спірних попердніх договорів, на думку позивача, свідчать їх умови щодо укладення визначених ними основних договорів в один день (в день укладення договору купівлі-продажу акцій).

Крім того, договори укладені на однакову вартість, зокрема, п. 2.1 попереднього договору № 238-3/3 від 20.10.2014 та п. 1.1 протоколу про наміри № 1 від 17.10.2014 передбачено, що загальна вартість купівлі-продажу акцій, відносно яких буде укладено основний договір купівлі-продажу, відповідає сумі номінальних вартостей облігацій, емітованих відпоідачем, якими на момент укладання цього попереднього договору володіє позивач, збільшений на суму відсоткового доходу по цим облігаціям на дату укладання основного договору.

Сума номінальних вартостей облігацій, емітованих відпоідачем, якими на момент укладання цього попереднього договору володіє позивач, становить 75 000 000,00 грн.

Пунктом 2.1 попереднього договору № 239-3/3 від 20.10.2014 і п. 1.2 протоколу про наміри № 1 від 17.10.2014 передбачено, що загальна номінальна вартість облігацій, емітованих відпоідачем, що є предметом купівлі-продажу і якими на момент укладення цього попереднього договору володіє позивач, становить також 75 000 000,00 грн.

Таким чином, загальна вартість акцій та облігацій, які мають бути продані позивачем та відпоідачем один одному на підставі договорів купівлі-продажу також є рівною, що, на думку позивача, свідчить про здійснення обміну цінними паперами.

У звязку з наведеними обставинами позивач стверджує, що протокол про наміри від 17.10.2014 підписано, а попередні договори купівлі-продажу цінних паперів від 20.10.2014 між позивачем та відпоідачем укладено не з метою купівлі-продажу цінних паперів, а фактично з метою конвертації облігацій в акції реорганізованого у майбутньому ТОВ «Сонет» із товариства з обмеженою відповідальністю в публічне акціонерне товариство, що суперечить чинному законодавству.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» пенсійні активи у цінних паперах можуть складатись з акцій лише тих українських емітентів, які відповідно до норм законодавства пройшли лістинг на фондовій біржі, що відповідає вимогам, установленим ОСОБА_1 комісією з цінних паперів та фондового ринку, чого спірні договори не передбачають.

В ході розгляду спору позивач також доповнив підстави позову, посилаючись на порушення спірними попередніми договорами ч. 8 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», що свідчить про нікчемність таких договорів.

Відповідач в ході розгляду спору надав відзив та додаткові пояснення, в яких проти позову заперечував, зазначив, що в позові не обґрунтовано які саме права та інтереси позивача порушені оспорюваними попередніми договорами купівлі-продажу цінних паперів, відсутні підстави стверджувати про удаваність договорів і спірні договори не порушують наведені позивачем норми законодавства.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив, що заявлена позовна вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11, ст. 202 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так, в обґрунтування заявленого позову позивач посилається на удаваність спірних попередніх договорів купівлі-продажу цінних паперів з огляду на те, що останні укладались сторонами з метою приховання іншого правочину, спрямованого на обмін (міну) належних позивачу та емітованих відповідачем облігацій на пакет акцій, які в майбутньому будуть емітовані ПАТ «Сонет».

У відповідності до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктами 25, 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Таким чином, з огляду на ст. 235 ЦК України передбачено визнання удаваним саме вчиненого правочину виходячи з фактичних обставин його виконання. При цьому, встановлення обставин щодо удаваності правочину не має наслідком безумовне визнання такого правочину недійсним, а лише є підставою для встановлення дійсно вчиненного сторонами правочину, до якого і застосовуються відповідні, визначені ст. 215 ЦК України чи іншими нормами чинного законодавства правові наслідки в разі їх встановлення.

Відповідно, якщо буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили не підпадає під ознаки ст.215 ЦК України, не суперечить нормам законодавства і не порушує будь-чиїх прав, підстави для визнання такого правочину недійсним відсутні.

Зі змісту оспорюваних попередніх договорів слідує, що їх предметом є укладання сторонами у майбутньому основних договорів купівлі-продажу цінних паперів.

У відповідності до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Акція - іменний цінний папір, який посвідчує майнові права його власника (акціонера), що стосуються акціонерного товариства, включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства у вигляді дивідендів та право на отримання частини майна акціонерного товариства у разі його ліквідації, право на управління акціонерним товариством, а також немайнові права, передбачені Цивільним кодексом України та законом, що регулює питання створення, діяльності та припинення акціонерних товариств.

Облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником грошей, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов'язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом емісії (для державних облігацій України - умовами їх розміщення).

У відповідності до ст. 655, ч.ч. 1, 4 ст. 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Операції купівлі-продажу цінних паперів, згідно з ч. 3 ст. 165 Господарського кодексу України, здійснюють їх емітенти, власники, а також торговці цінними паперами - посередники у сфері випуску та обігу цінних паперів. Види та порядок здійснення зазначеної діяльності визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з Положенням про порядок здійснення емісії облігацій підприємств, облігацій міжнародних фінансових організацій та їх обігу, затвердженого рішенням ОСОБА_1 комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27.12.2013 № 2998, передбачено можливість та порядок викупу емітентом своїх облігацій.

Господарське зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, в силу якого кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар підпадає під дію правових норм, що регулюють правовідносини у сфері міни.

Статтями 715, 716 ЦК України встановлено, що за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.

Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.

До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Таким чином, фактично договір міни містить в собі два товарні договори купівілі-продажу, в яких відсутня розрахунково-грошова складова.

Враховуючи, що сторони передбачали укладення двох основних договорів купівлі-продажу, за одним з яких передбачалось придбання акцій, за іншим облігацій, які є цінними паперами і можуть бути предметом в цивільному обігу купівлі-продажу, як намір, так і укладення відповідних правочинів купівлі-продажк не суперечить чинному законодавсту.

Крім того, зі змісту попередніх договорів відсутні підстави сверджувати, що сторони не мали наміру проводити розрахунки в грошовому вираженні. Згідно основних договорів, які сторонни мали вчинити на виконання попередніх договорів, передбачалось викуп відповідачем емітованих ним облігацій, які перебувають у власності позивача, в свою чергу, за іншим договором купівлі-продажу, позивач мав намір придбати емітовані відповідачем, в разі перетворення останнього в публічне акціонерне товариство, акції на такуж суму.

Про непроведення грошових розрахунків та вчинення договору міни акцій на облігації можна було б стверджувати лише після вчинення основних договорів виходячи з фактичних обставин їх виконання (непроведення грошових розрахунків).

За таких обставин, беручи до уваги зміст протоколу про наміри № 1 від 17.10.2014 в частині досягнення сторонами домовленості щодо обміну облігацій на акції шляхом укладання на фондовій біржі «Переспектива» зустрічних договорів купівлі-продажу цінних паперів у порядку, передбаченому цим протоколом, а також виходячи з системного аналізу змісту спірних попередніх договорів купівлі-продажу цінних паперів у сукупності з законодавчою розмежованістю правової природи договорів купівлі-продажу та міни, суд дійшов висновку, що сторони не приховували наміру здійснити обмін облігацій на акції, при цьому визначили такий обмін шляхом укладення зустрічних договорів купівлі-продажу з визначеною вартістю, яка хоч і співпадає, однак, оскільки основні договори не укладені і, відповідно, не вчинені (не виконані), відсутні підстави стверджувати про намір сторін не здійснювати грошових розрахунків за кожним з таких договорів.

Також, твердження позивача про відсутність в договорах такої істотної умови договору купівлі-продажу як оплатність товару, не підтверджується з огляду на умови попередніх договорів, якими визначено вартість цінних паперві, які є предметом купівлі-продажу.

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Статтею 182 ГК України передбачено особливості укладання попередніх договорів, зокрема, за попереднім договором суб'єкт господарювання зобов'язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.

Попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів.

У разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладення основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку.

Зобов'язання укласти основний договір, передбачене попереднім договором, припиняється, якщо до закінчення строку, в який сторони мають укласти основний договір, одна із сторін не надішле проект такого договору другій стороні.

Відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків.

Таким чином, з огляду на наведені норми законодавства, укладення попереднього договору породжує зобовязання сторін щодо укладення в майбутньому основного договору на визначених попереднім договором умовах. При цьому, укладення попереднього договору не породжує для сторін зобовязань, які передбачаються умовами основного договору, який сторони мають намір укласти і не свідчить про вчинення такого основного правочину.

Відповідно, до умов попереднього договору не можуть застосовуватись правові наслідки як до основного договору і наслідком виконання такого попереднього договору є вчинення (укладення) відповідного основного договору, а не виконання останнього.

В ході розгляду спору зясувалось, що спірні попередні договори не були виконані у визначений в них строк, що може мати наслідком припинення зобовязань за ними.

Однак, недотримання стороною умов попереднього договору, зокрема, які необхідні для укладення основного договору, який відповідатиме вимогам чинного законодавства, чи інших умов попереднього договору (строків укладення основного договору) має значення і підлягає дослідженню в ході переддоговірного спору по укладенню основного договору.

Згідно з п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову.

Таким чином, питання щодо чинності спірних договорів не впливають на можливість їх оскарження в судовому порядку.

Наведені обставини справи, з урахуванням зазначеного чинного законодавства, свідчать, що спірні попередні договори містять усі необхідні реквізити і умови для договорів такого виду, відповідно, предмет та підстави позову можуть стосуватися основних договорів, а не попередніх. Згідно з ч. 6 ст. 182 ГК України угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків. Позивачем не наведено й не підтверджено належними і допустимими доказами, які саме порушення допущені сторонами на момент підписання спірних попередніх договорів. Укладені попередні договори направлені на досягнення тієї мети, яку у них зазначено сторонами, зокрема укладення договорів купівлі-продажу цінних паперів, про що свідчить домовленість сторін про предмет, ціну, строк виконання зобов'язань. Чинним законодавством визначено поняття купівлі-продажу і міни, взаємний продаж цінних паперів може містити схожі з обміном ознаки, однак продаж має іншу правову природу, основна відмінність таких договорів полягає в оплатності товарів, робіт, послуг, також чинним законодавством не передбачено заборон на укладання як попередніх, так і основних договорів в один день і з однією ціною товару чи цінних паперів.

За оскаржуваними попередніми договорами сторони домовились не про передачу один одному цінних паперів, власниками яких вони є на однакову суму (міну), а саме про продаж цінних паперів один одному на однакову суму в один і той же час.

Крім того, посилання позивача на те, що означені попередні договори купівлі-продажу вчинені з метою приховання іншого правочину, а саме правочину конвертації цінних паперів судом визнаються неспроможними, оскільки в силу вимог ст. 52 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» конвертація цінних паперів - обмін цінних паперів одного випуску на цінні папери іншого випуску цього ж емітента, яка здійснюється на підставі рішення про проведення конвертації, прийнятого органом емітента, уповноваженим приймати таке рішення, тобто, конвертація цінних паперів, це одностороння дія самого емітента, яка здійснюється у встановленому законом порядку без укладання договорів конвертації, як помилково вважає позивач. При конвертації цінних паперів рішення про конвертацію приймає орган емітента і укладання будь-яких договорів між емітентом та власником цінних паперів чинним законодавством не передбачено, про своє рішення емітент повідомляє власників його цінних паперів й обмін проходить у порядку, встановленому ОСОБА_1 комісією з цінних паперів і фондового ринку.

Також з матеріалів справи вбачається, що на момент емісії облігацій відповідач не був акціонерним товариством, а отже його проспект емісії облігацій ніяк не міг передбачати можливість їх конвертації у власні акції, що спростовує посилання позивача на ч. 4 ст.8 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Позиція позивача про невідповідність умов попереднього договору п. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення» щодо необхідності проведення лістингу акцій, які в майбутньому мають бути предметом купівлі-продажу за основним договором спростовуються п. 1.1 цього договору, яким передбачено обов'язок сторін протягом 3 робочих днів від дати надання відповідачем позивачеві письмового повідомлення про виконання відповідачем умов пункту 1.3 цього попереднього договору укласти на фондовій біржі «Перспектива» на визначених у ньому умовах основний договір купівлі-продажу простих іменних акцій, що відповідають вимогам законодавства з недержавного пенсійного забезпечення. Крім того, наявність чи відсутність в попередньому договорі умов щодо необхідності проведення лістингу акцій, які в майбутньому мають бути предметом купівлі-продажу за основним договором, не впливає на чинність самого попереднього договору, оскільки він не породжує будь-яких правових наслідків, крім зобов'язання сторін у визначений строк укласти в майбутньому основний договір. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Щодо посилань позивача на п. 8 ст. 17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», що спірні правочини є нікчемними, оскільки укладені без участі торговця цінними паперами, слід зазначити, що відповідні договори є попередніми і не мають наслідком операції безпосередньо з цінними паперами, до того ж, на момент їх укладення акції відповідачем ще навіть не були випущені. В той же час, в протоколі про наміри, як і в самих попередніх договорах, сторони погодили укладення основних договорів на фондовій біржі «Перспектива».

Статтею 20 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що діяльність з організації торгівлі на фондовому ринку - діяльність фондової біржі із створення організаційних, технологічних, інформаційних, правових та інших умов для збирання та поширення інформації стосовно пропозицій цінних паперів та інших фінансових інструментів і попиту на них, проведення регулярних біржових торгів цінними паперами та іншими фінансовими інструментами, централізованого укладання договорів щодо цінних паперів та інших фінансових інструментів згідно з правилами, встановленими такою фондовою біржею, зареєстрованими у встановленому законом порядку. Діяльність з організації торгівлі на фондовому ринку може включати здійснення клірингу та розрахунків за фінансовими інструментами, іншими, ніж цінні папери.

Як визначено ст. 21 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», фондова біржа утворюється не менше ніж двадцятьма засновниками - торговцями цінними паперами, які мають ліцензію на право провадження професійної діяльності на фондовому ринку.

Виходячи з того, що сторонами укладено саме попередні договори, а не основні договори купівлі-продажу цінних паперів і що у попередніх договорах обумовлено, що основні договори мають укладатися на фондовій біржі «Перспектива», тобто за участю торгівця цінними паперами, суд не приймає позицію позивача, що саме оскаржувані угоди повинні були укладатись за участю або посередництвом торгівця цінними паперами, тобто, що сторонами порушено вимоги ч.ч. 8, 9 ст.17 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Твердження позивача про те, що у разі укладання основного договору позивач фактично втрачає будь-який контроль над господарською діяльністю відповідача, перетворюючись із основного кредитора відповідача на власника менше 25 % акцій відповідача, що суперечить його інтересам та що у разі укладання основних договорів купівлі-продажу цінних паперів відбудеться обмін облігацій, забезпечених майном відповідно до договору іпотеки, на незабезпечені акції, не може бути підставою для визнання недійсними оскаржуваних попередніх договорів, оскільки володіння облігаціями підприємства не дає права їх власникам управляти господарською діяльністю емітента цих цінних паперів, а лише (у даному випадку) надає право на одержання відсоткового доходу за облігаціями і неодержання (стягнення) такого доходу не є предметом даного спору. При цьому, п. 2.1. попереднього договору № 238-3/3 передбачено, що після придбання позивачем акцій відповідача, частка позивача в статутному капіталі відповідача повинна складати не менше 20%. Вказана обставина повністю спростовує ствердження позивача про те, що внаслідок виконання попереднього договору він нібито мав отримати частку, що становить 100% Статутного капіталу відповідача.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 33, 49, 66, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 10.03.2016.

Суддя О.О. Христенко