РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа № 910/32090/15

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Мельник Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д"

про визнання договору факторингу № 1 від 04.12.2014 р. та договору про відступлення права вимоги № 3961 від 04.12.2014 р. недійсними, зобов'язання вчинити певні дії

за участю представників:

від позивача:Соботник Р.В.- представник за довіреністю № 123 від 11.01.2016 р.
від відповідача:Корнійчук Н.В. - представник за довіреністю б/н від 01.02.2016 р., Сергєєва В.С. - представник за довіреністю б/н від 13.08.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство "Український Бізнес Банк" (далі - ПАТ "Український Бізнес Банк") з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (далі - ТОВ "Велес-Д") про визнання договору факторингу № 1 від 04.12.2014 р. та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 3961 від 04.12.2014 р. недійсними, зобов'язання вчинити певні дії.

Свої позовні вимоги Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" обґрунтовує тим, що вартість грошової вимоги за договором факторингу № 1 від 04.12.2014 р. є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, право вимоги на стягнення якої було передано відповідачу, крім того цей договір підписаний неуповноваженою особою, а тому він є недійсним. Одночасно позивач вказує, що кредитний договір був забезпечений іпотекою, за якою право вимоги також було передано відповідачу за договором про відступлення права вимоги № 3961 від 04.12.2014 р., отже, останній договір також є недійсним.

Посилаючись на ст. 215 ЦК України, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", позивач просить суд визнати договір факторингу № 1 від 04.12.2014 р. та договір про відступлення права вимоги від 04.12.2014 р., укладені між ПАТ "Український Бізнес Банк" та ТОВ "Велес-Д", недійсними.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив його задовольнити.

Представники відповідача проти позову заперечили, вказали, що оспорювані договори відповідають нормам діючого законодавства та підстав для визнання їх недійсними не існує. Просили відмовити у позові.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що 04.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством "Український Бізнес Банк" (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" (фактор) був укладений договір факторингу № 1 (далі - договір факторингу), відповідно до якого клієнт продає (переуступає) фактору право вимоги до боржника, яке включає в себе заборгованість за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008 р., укладеним між банком та фізичною особою ОСОБА_5, у сумі 16 176 707,28 грн.

Відповідно до п. 2.1 цього договору фактор надає фінансування клієнту у сумі 161 767,07 грн. (без ПДВ), а клієнт перераховує фактору плату у розмірі 1 % від суми фінансування. Протягом 3 банківських днів з дня отримання відповідного рахунку клієнт сплачує плату фактору (п. 2.3 договору факторингу).

Згідно з п. 3.1 договору фактор має право вимагати від клієнта відступлення йому права вимоги, відповідно до п. 1.1 цього договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (п. 6.1 договору факторингу).

У судовому засіданні встановлено, що з метою виконання умов договору факторингу, клієнт - ПАТ "Український Бізнес Банк" передав фактору - ТОВ "Велес-Д" право вимоги (з усією документацією) за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008 р., сума заборгованості позичальника по якому склала 16176707,28 грн., що підтверджується актом приймання-передачі прав вимоги від 04.12.2014 р. та актом прийому-передачі документів від 04.12.2014 р.

Також судом встановлено, що 04.12.2014 р. між ПАТ "Український Бізнес Банк" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Велес-Д" (новий іпотекодержатель) був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (далі - договір відступлення), відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель приймає право вимоги за договором іпотеки від 22.10.2008 р. (з урахуванням внесених до нього змін та доповнень), укладеним між ПАТ "Український Бізнес Банк" та майновим поручителем - ОСОБА_6 (п.1.1 договору про відступлення права вимоги).

Відповідно до п. 1.2 договору відступлення предметом іпотеки за договором іпотеки є квартира загальною площею 126,70 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 та квартира загальною площею 84,30 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_2, які належать ОСОБА_6

Вартість предмету іпотеки на дату укладення договору іпотеки складала 7 445 000,00 грн. (п. 1.3 договору про відступлення права вимоги).

Згідно з п. 1.4 договору про відступлення права вимоги сума невиконаного боржником зобов'язання перед новим кредитором станом на час укладення цього договору за кредитним договором та відповідно за договором відступлення становить 16 176 707,28 грн.

Новий іпотекодержатель не здійснює на користь первісного іпотекодержателя будь-яких додаткових виплат за відступлення прав за договором іпотеки, крім ціни, зазначеної у п. 2.1 договору факторингу.

Судом встановлено, що умови договору факторингу сторонами були виконані, право вимоги було оплачене, при цьому позивачем передано, а відповідачем прийнято документи, які стосуються кредитного договору та договору іпотеки, що є предметом договорів факторингу та уступки права вимоги. Отже, внаслідок укладення цих договорів відбулась заміна сторони у зобов'язанні, тобто новим кредитором став відповідач - ТОВ "Велес-Д".

Частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Представник ПАТ "Український Бізнес Банк" у судовому засіданні вказував, що договір факторингу є недійсним в силу п. 3 ч. 3 ст. 38 "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", так само, як і договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, який є похідним від договору факторингу, оскільки права вимоги за цими договорами були відчужені відповідачу за цінами, нижчими від звичайних (тобто оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком).

Перевіряючи такі доводи позивача щодо недійсності правочинів, суд встановив наступне.

25.12.2014 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 164 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ "Український Бізнес Банк". Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено строком на 3 місяці з 26.12.2014 р. по 25.03.2015 р.

Постановою Правління Національного банку України від 23.04.2015 р. № 265 у ПАТ "Український Бізнес Банк" було відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації позивача, в зв'язку з чим виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24.04.2015 р. № 87 про початок здійснення процедури ліквідації банку та призначено Уповноважену особу фонду на ліквідацію.

За результатами перевірки постійно діючої комісії Департаменту ліквідаційних процедур ПАТ "Український Бізнес Банк" було встановлено, що договір факторингу № 1 від 04.12.2014 р. не відповідає п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Так, наслідком зазначеної перевірки став акт № 3 ПАТ "Український Бізнес Банк" від 30.11.2015 р. про встановлення факту нікчемності договорів факторингу та відступлення права вимоги, а також відповідачем було прийнято рішення № 3 від 30.11.2015 р. про визнання цих договорів нікчемними.

У вказаному акті зазначено, що відповідно до звіту про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами ринкова вартість активу банку у вигляді права вимоги за кредитним договором від 22.10.08.2008 № 70/ф, укладеним між банком та ОСОБА_5, перевищує ціну продажу цього активу більше, ніж на 93 відсотки, а саме - розмір відступленого права вимоги становить 16176707,30 грн; ринкова вартість відступленого права вимоги - 2 510 566,72 грн; ціна продажу - 161 767, 07 грн., отже, процентне відношення ціни продажу до ринкової вартості становить 6,4%.

Враховуючи викладене, договір факторингу був визнаний позивачем нікчемним за ознаками, передбаченими п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки відчуження майна відбулось за цінами, нижчими більше ніж на 20 відсотків від його вартості.

Також в акті № 3 від 30.11.2015 р. позивач прийшов до висновку, що, оскільки договір відступлення права вимоги за договором іпотеки укладений на виконання нікчемного договору факторингу, то він не створює правових наслідків.

На підставі рішення № 3 від 30.11.2015 р. уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ "Український Бізнес Банк" було направлено відповідачу вимогу № 8387 від 09.12.2015 р. про повернення банку всіх грошових коштів, які були перераховані боржниками (позичальниками банку за кредитними договорами) на користь ТОВ "Велес-Д", а також про повернення оригіналів всіх кредитних договорів та договорів забезпечення (іпотеки, затави, тощо).

Однак, зазначену вимогу відповідач не визнав, у зв'язку з чим банк звернувся до суду.

Відповідно до ч. 4 п. 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як визначено п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції, що діяла на час укладення спірних договорів), правочини неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав, зокрема, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Позивач зазначає, що сума заборгованості за кредитним договором між банком з ОСОБА_5, є набагато більшою від суми, за якою право вимоги про стягнення цієї заборгованості були передані відповідачу та вказує, що фактично процентне відношення ціни продажу відступленого права вимоги за кредитним договором до ринкової вартості відступленого права вимоги становить 6,4 %.

При цьому свої доводи позивач підтверджує звітом ТОВ "Ако Есперт" про незалежну оцінку прав вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором № 70/Ф від 22.10.2008 р.

Однак, суд критично відноситься до наданого звіту про незалежну оцінку та не приймає його у якості належного доказу, виходячи з наступного.

Пунктом 1.19 Положення про виведення неплатоспроспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16.04.2015 року № 75 (далі - Положення), визначено порядок проведення аналізу договорів на предмет їх нікчемності. Так, уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право запланувати у кошторисі витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, витрати на залучення аудитора(ів) для проведення спільної перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення таких, що є нікчемними, та інвентаризації банківських активів.

У разі необхідності залучення аудитора(ів) для неплатоспроможного банку та оплати їх послуг уповноважена особа Фонду після затвердження виконавчою дирекцією Фонду кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації, вносить на розгляд виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Положення зміни до такого кошторису разом з кандидатурами аудитора(ів).

Уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію має право залучати аудитора(ів), які визначені Фондом, у межах кошторису витрат, пов'язаних зі здійсненням тимчасової адміністрації.

За умови недостатності коштів у банку для оплати витрат, пов'язаних із залученням до роботи аудитора(ів), виконавча дирекція Фонду може прийняти рішення про надання цільової позики на оплату таких витрат банку за рахунок коштів Фонду.

Таким чином, зазначеним Положенням чітко зазначено, що для проведення перевірки правочинів на предмет виявлення таких, що є нікчемними залучається аудитор, який у своїй діяльності керується Законом України "Про аудиторську діяльність".

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про аудиторську діяльність" аудит - це перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів.

Разом з тим, уповноважена особа Фонду не провела аудиторський аналіз договорів факторингу, у тому числі, спірного договору, як це передбачено п. 1.19 Положення, а замість цього звернулась до суб'єкта оціночної діяльності ТОВ "Ако Експерт", який у своїй діяльності керується Законом України "Про оцінку майна, манових прав та професійну оціночну діяльність в України", відповідно до якого оцінка майна, майнових прав - це визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Своїх доводів щодо залучення для проведення дослідження договорів факторингу саме суб'єкта оціночної діяльності, а не аудитора позивачем суду не надано.

Окрім усього, позивач не довів суду того факту, що розмір відступленого права вимоги становить саме 16 176 707,30 грн., зокрема, банк не надав первинних документів за кредитним договором, що свідчать про стан виконання цього договору, доказів звернення стягнення на предмет іпотеки, за рахунок якого могла бути погашена кредитна заборгованість, або відомості про те, що звернення стягнення не відбулось (станом на час укладення спірних правочинів - 04.12.2015 р.).

У той же час, з матеріалів справи слідує, що певна частина кредитної заборгованості позичальником (ОСОБА_5.) сплачувалась, про що свідчить банківська виписка з рахунку боржника станом на 08.12.2014 р.

Також у матеріалах справи не міститься доказів, що саме внаслідок укладення спірного правочину банк став неплатоспроможний, при тому, що він самостійно визначає свою діяльність та контрагентів для укладення правочинів (принцип свободи договору).

Так, пунктами 1, 2 частини 3 статті 38 вказаного Закону України (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; якщо банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

З аналізу вказаної норми випливає те, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20 %.

Відповідно до ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Разом з тим, як вже було зазначено, матеріали справи не містять, а позивачем суду не надано доказів, того, що вартість переданого позивачем права грошової вимоги за спірним договором факторингу є заниженою у порівнянні з фактичною заборгованістю за кредитним договором, за якими передавалось право вимоги.

Одночасно суд зазначає, що відповідно до глави 2 Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 25.01.2012 № 23 (далі - Положення), банк з метою формування резерву за активами здійснює оцінку ризиків таких активів, починаючи з дати визнання їх в обліку до дати припинення такого визнання. Банк з метою розрахунку резервів класифікує активи за такими категоріями якості: I (найвища) - немає ризику або ризик є мінімальним; II - помірний ризик; III - значний ризик; IV - високий ризик; V (найнижча) - реалізований ризик. Заборгованість за активами/наданими фінансовими зобов'язаннями, віднесеними до V категорії, є безнадійною. Банк самостійно встановлює порядок визначення показника ризику активу в межах діапазонів, визначених для відповідних категорій якості активів, у тому числі з урахуванням кредитної історії боржника, а також іншої інформації, що забезпечує об'єктивну оцінку подій та обставин, які можуть свідчити про наявність ризиків погашення боргу боржником із перевищенням строків, передбачених умовами договору, або невиконанням договірних умов. Банк класифікує не вище V категорії якості актив, за яким більше ніж 50 відсотків боргу прострочено понад 90 днів.

З урахуванням вимог вищенаведеного Положення заборгованість за кредитним договором, який є предметом спірного договору факторингу, тривалий час класифікується банком як проблемна з найнижчим (реалізованим) ризиком та є безнадійною.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано доказів, які свідчать про те, що передане право грошової вимоги за договором факторингу № 1 від 04.12.2014 р. було відчужене за ціною нижчою або вищою від звичайних відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Також підставою визнання договору факторингу недійсним позивач визначає укладення його зі сторони ПАТ "Український Бізнес Банк" особою, яка не мала права його підписувати, та вказує, що даний договір є значним правочином, а тому має укладатись за погодженням із колегіальним органом банку.

Як вбачається з матеріалів справи, договір факторингу від імені ПАТ "Український Бізнес Банк" підписаний ОСОБА_7, який на час укладення зазначеного правочину був тимчасово виконуючим обов'язки голови правління банку.

У судовому засіданні встановлено, що 20.10.2014 р. рішенням спостережної ради ПАТ "Український Бізнес Банк" ОСОБА_7 був призначений тимчасово виконуючим обов'язки голови правління ПАТ "Український Бізнес Банк".

04.12.2014 р. між ПАТ "Український Бізнес Банк" та ТОВ "Велес-Д" був укладений спірний договір факторингу № 1, від імені банку цей договір був підписаний виконуючим обов'язки голови правління ПАТ "Український Бізнес Банк" ОСОБА_7, який діяв на підставі протоколу засідання спостережної ради банку від 20.10.2014 р. та Статуту ПАТ "Український Бізнес Банк".

Згідно з п. 12.1 Статуту позивача значним правочином є правочин, укладений банком, якщо вартість майна (робіт, послуг), що є його предметом, становить 10 (десять) і більше відсотків вартості активів банка, за даними останньої річної фінансової звітності (п. 12.1 Статуту ПАТ "Український Бізнес Банк").

Відповідно до даних Національного Банку України (www.bank.gov.ua) щодо результатів здійснення банківського нагляду ПАТ "Український Бізнес Банк", станом на 01.01.2014 р. (за результатами 2013 року) активи ПАТ "Український Бізнес Банк" складали 5 770 961 612, 85 грн., в тому числі в іноземній валюті - 2 000 833 901, 85 грн. Таким чином, 10%- ний поріг для визнання правочину таким, що є значним, складає 577096 161,28 грн.

А як вже встановлено судом, ціна договору факторингу (уступлення права вимоги) складає 161 767,07 грн., при сума заборгованості за кредитним договором, право вимоги на яку передано до ТОВ "Велес-Д" і яку позивач зазначає в обґрунтуванні позову - 16 176 707,28 грн. Таким чином, суд вважає, що договір факторингу № 1 від 04.12.14р. не є значним правочином у розумінні п. 12.1 Статуту ПАТ "Укрбізнесбанк", оскільки ринкова вартість відcтуплених зобов'язань становить менше, ніж 10 % вартості активів банка за даними останньої річної фінансової звітності, тобто менше 577 096 161, 28 грн.

Враховуючи викладене, а також встановлені обставини у справі, суд вважає, що позивачем не доведено та не надано суду належних доказів, які свідчать про наявність підстав для визнання договору факторингу № 1 від 04.12.2014 р. недійсним.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 04.12.2014 р., укладеного між ПАТ "Український Бізнес Банк" і ТОВ "Велес-Д", а також зобов'язання відповідача повернути оригінали документів, які стосуються кредитного договору та договору іпотеки, суд зазначає, що оскільки підстав для визнання договору факторингу судом не встановлено, то й підстав для визнання договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки та зобов'язання повернути документи немає.

Отже, позов ПАТ "Український Бізнес Банк" задоволенню не підлягає.

За правилами ст. 49 ГПК України у разі відмови у задоволенні позову витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32 - 35, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Український Бізнес Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Велес-Д" про визнання договору факторингу № 1 від 04.12.2014 р. та договору про відступлення права вимоги № 3961 від 04.12.2014 р. недійсними, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 25 лютого 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 1 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.