РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/665/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Український нафтогазовий інститут»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю. Бі. Сейсмік Юкрейн»

про стягнення заборгованості

Суддя Селівон А.М.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Било Ю.О. - представник, довіреність №10 від 09.02.2016;

від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Український нафтогазовий інститут» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» про стягнення 212 595,91 грн., з яких 141 453,60 грн. основного боргу за Договором оренди №11-2014 від 01.01.2014, інфляційні нарахування в сумі 28 362,29 грн., пеня в сумі 40 416,97 грн., три проценти річних в сумі 2 363,05 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 363,05 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на невиконання відповідачем належним чином умов Договору оренди №11-2014 від 01.01.2014 в частині сплати орендних платежів, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані пеня, проценти річних та втрати від інфляції у зазначених вище розмірах.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2016 позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Український нафтогазовий інститут» прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/665/16 та призначено справу до розгляду на 09.02.2016.

У судове засідання 09.02.2016 з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засідання 09.02.2016 не з'явився.

Копію ухвали суду від 19.01.2016, яку направлено відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме: 04053, м. Київ, вул. Ярославська, буд. 57-А, офіс 1, повернуто на адресу господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п. 3.9.1 Постанови №18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

До початку судового засідання 09.02.2016 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли витребувані судом документи разом із супровідним листом №01-05-0324 від 08.02.2016. Супровідний лист разом із даними до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Крім того, до початку судового засідання 09.02.2016 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла заява №01-05-0320 від 08.02.2016 про уточнення позовних вимог, в якій останнім зазначено про відсутність претензій до відповідача в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 141 453,60 грн., а також підтримано позовні вимоги в частині стягнення пені, процентів річних та втрат від інфляції. За результатами розгляду вказаної заяви судом розцінено останню як додаткові пояснення щодо суті спору з огляду на відсутність процесуальних клопотань позивача згідно змісту вказаної заяви та долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 09.02.2016 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання №16 від 08.02.2016, в якому останній просив суд відкласти розгляд справи на іншу дату в зв'язку з перебуванням юрисконсульта підприємства на лікарняному. Клопотання разом з доданими до нього документами судом долучено до матеріалів справи.

Враховуючи відсутність наданих позивачем доказів на підтвердження викладених в клопотанні обставин судом в задоволенні вказаного клопотання відповідача про відкладення розгляду справи відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, сторонами на час проведення судового засідання 09.02.2016 суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 Постанова №18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно пункту 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи відсутність на час проведення судового засідання клопотання щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 09.02.2016 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, та надав відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 01 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український нафтогазовий інститут» (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» (орендар за договором, відповідач у справі) укладено Договір оренди №11-2014 (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає (без права подальшого викупу) в тимчасове оплатне користування нежиле приміщення (далі - орендоване приміщення), що знаходиться 10-ти поверховій будівлі (літ. «А»), розташованій за адресою: м. Київ, Кудрявський узвіз, 7, і складається з приміщень ІХ поверху виробничого корпусу (прибудова) загальною площею 260,2 кв.м. (в тому числі 26,0 кв.м. - загального користування).

Строк оренди встановлюється з 01 січня 2014 по 31 грудня 2014. Строк оренди може бути продовжений шляхом укладення нового Договору або додаткової угоди. Користування орендованим приміщенням після закінчення цього строку не є підставою для подовження строку оренди (пункт 3.1. Договору).

Розділами 1-12 Договору сторони погодили предмет Договору, мету оренди, строк оренди, порядок передачі та передачі приміщення в оренду та з оренди, орендну плату та порядок розрахунків, обов'язки, права та відповідальність сторін тощо.

В подальшому, 01 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Український нафтогазовий інститут» (орендодавець за договором, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» (орендар за договором, відповідач у справі) укладено додаткову угоду №2 до Договору, згідно якої сторони домовились продовжити термін дії Договору на 12 місяців: з 01.01.2015 по 31.12.2015.

Вказані Договір та додаткова угода до нього підписані представниками сторін (орендаря та орендодавця) та скріплені печатками обох підприємств.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

За змістом частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до пункту 4.1. Договору орендоване приміщення повинне бути передане орендодавцем і прийняте орендарем 01.01.2014. Пунктом 4.2. Договору сторони узгодили, що передача орендованого приміщення від орендодавця до орендаря здійснюється відповідно до акта приймання-передачі приміщення, підписання якого свідчить про фактичну передачу орендованого приміщення орендарю. У момент підписання акта приймання-передач, орендодавець передає орендарю ключі від орендованого приміщення.

Судом встановлено за матеріалами справи, що у відповідності до умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв у користування нерухоме майно - нежитлове приміщення (К920) ІХ поверху виробничого корпусу (прибудова) загальною площею 260,2 кв.м., що підтверджується відповідним належним чином оформленим актом приймання-передачі майна в оренду від 01.01.2014, підписаним обома сторонами без зауважень та скріпленим печатками обох підприємств, копія якого наявна в матеріалах справи.

За таких обставин господарським судом встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Український нафтогазовий інститут» було належним чином виконано свій обов'язок з передачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» нежилих приміщень на підставі Договору оренди.

Як встановлено судом за матеріалами справи, підтверджено представником позивача в судовому засіданні та відповідачем не спростовано, останній користувався орендованим майном (нежитловим приміщенням), зокрема, протягом серпня-листопада 2015 року.

Доказів повернення орендованого майна орендодавцю з оренди матеріали справи не містять.

Згідно частин 1, 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках,

Відповідно до умов Договору орендна плата на місяць за орендоване приміщення загальною площею 260,2 кв.м. складає 29 469,50 грн., крім того ПДВ 20% - 5 893,90 грн., а всього до сплати - 35 363,40 грн.. До зазначеної суми щомісячної орендної плати входять всі виплати по цьому Договору, вказані в пункті 5.4. Договору (пункт 5.1. Договору).

Згідно пункту 5.2. Договору щомісячна орендна плата складається з орендної плати за офісні приміщення та приміщення загального користування. Орендна плата за 14 квадратний метр орендованого приміщення складає 122,50 грн., крім того ПДВ - 24,50 грн.,разом - 147,00 грн. Орендна плата офісного приміщення площею 234,2 кв.м. складає 28 689,50 грн., крім того ПДВ - 5 737,90 грн., разом 34 427,40 грн. (підпункт 5.2.1. пункту 5.2. Договору). За приміщення загального користування плата за один квадратний метр складає 30,00 грн., крім того ПДВ - 6,00 грн., а всього 36,00 грн. Орендна плата приміщення загального користування площею 26,0 кв.м. складає 780,00 грн., крім того ПДВ - 156,00 грн., разом 936,00 грн. (підпункт 5.2.2. пункту 5.2. Договору).

За умовами пункту 5.3. Договору орендна плата сплачується щомісячно не пізніше 10 календарного дня кожного поточного місяця у національній валюті України на розрахунковий рахунок орендодавця.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до визначень частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу частини 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Оскільки, як стверджує позивач, в порушення умов Договору відповідач свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів за оренду нежитлового приміщення в обумовлені Договором строки, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору належним чином не здійснив, у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив суд стягнути в поданій позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору та/або укладеної до нього зазначеної додаткової угоди або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах Договору, в редакції укладеної до нього додаткової угоди, на час їх підписання та під час виконання з боку Публічного акціонерного товариства «Український нафтогазовий інституту» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» відсутні.

Крім того, в процесі розгляду справи судом встановлено, що відповідачем платіжними дорученнями, а саме: №139 від 16.11.2015 на суму 35 363,40 грн., №155 від 18.12.2015 на суму 35 363,40 грн., №156 від 18.12.2015 на суму 35 363,40 грн., №1 від 11.01.2016 на суму 35 363,40 грн. та №2 від 11.01.2016 на суму 35 363,40 грн. було перераховано грошові кошти на загальну суму 176 817,00 грн..

Таким чином, основна заборгованість позивача за оренду нежитлового приміщення за Договором за період серпень-листопад 2015 року в сумі 141 453,60 грн., наявність якої була підставою для звернення з позовом до суду та нарахування спірних пені, процентів річних та втрат від інфляції, була погашена відповідачем до порушення провадження у справі ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2016 у справі № 910/665/16, що також підтверджено позивачем.

Як зазначено в п. 4.4 Постанови № 18, якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність предмету спору в частині основного боргу в сумі 141 453,60 грн. на час порушення провадження у даній справі в зв'язку з його сплатою відповідачем, позовні вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому, судом за матеріалами справи встановлено, що відповідач свої зобов'язання щодо сплати орендних платежів у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору належним чином не виконав, сплативши орендну плату з порушенням обумовлених Договором строків.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати орендних платежів у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 40 416,97 грн. за період з 01.01.2015 по 13.11.2015, а також 3% річних в сумі 2 363,05 грн. за період з 01.01.2015 по 13.11.2015 та інфляційні нарахування в сумі 28 362,29 грн. з січня по листопад 2015 року, які останній просить суд стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною 2 статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Підпунктом 8.2.1. пункту 8.2. Договору сторони передбачили, що у випадку прострочення оплати платежів орендар сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла за період, за який нарахована пеня, від суми до сплати, за кожний день прострочення.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначено в пункті 2.5 Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.25013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова №14) щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Отже, за висновками суду, положення підпункту 8.2.1. пункту 8.2. Договору щодо нарахування пені за кожен день прострочення виконання грошових зобов'язань не дає іншого (більшого або меншого) визначення тривалості періоду нарахування пені, ніж передбачений положеннями ст. 232 Господарського кодексу України та Постановою №14, а тому нарахування пені за Договором повинно здійснюватись виключно у визначеному господарським законодавством загальному порядку.

Також відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 3 Постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

При цьому відповідно до п.1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно пункту 1.12. постанови № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

За результатами здійсненої за допомогою інформаційно - правової системи «ЛІГА: Закон» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення пені, процентів річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір пені, процентів річних та втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства, в межах визначеного позивачем періоду становить 38371,72 грн. пені, 2235,17 грн. процентів річних та 13145,24 грн. втрат від інфляції, а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені, процентів річних та інфляційних нарахувань за несвоєчасне проведення орендних платежів за Договором підлягають частковому задоволенню в розмірах визначених судом, а саме 38371,72 грн. пені, 2235,17 грн. процентів річних та 13145,24 грн. інфляційних нарахувань відповідно.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.Бі. Сейсмік Юкрейн» (04053, Подільський район, Кудрявський узвіз, буд. 7, офіс 920, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Український нафтогазовий інститут» (04053, Шевченківський район, Кудрявський узвіз, буд. 7, ) 38371,72 грн. пені, 2235,17 грн. процентів річних, 13145,24 грн. інфляційних нарахувань та 806,28 грн. судового збору.

3. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення 141 453,60 грн. основного боргу відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 29 лютого 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон