ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016 Справа №917/1906/15

За позовом Публічного акціонерного товариства "Імексбанк", пр-т Гагаріна, 12-А, м. Одеса, 65039

до Споживчого товариства з обмеженою відповідальністю "Котл Транс", вул. Жовтнева, 213, смт. Котельва, Котелевський район, Полтавська область,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

про звернення стягнення на предмет іпотеки

Головуючий суддя: Сірош Д.М.

суддя Іванко Л.А.

суддя Кульбако М.М.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

від третьої особи: не з'явились

Суть спору: розглядається позов про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 662 від 30.10.2007 шляхом звернення стягнення на заставне майно в сумі 360 159,22 грн, а саме: автомобіль RENAULT Premium, 1998 року випуску, колір - сірий, тип - сідловий тягач-Е, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, видане 20.07.2004 Зіньківським МРЕВ ДАЇ УМВС України в Полтавській області та Ангар складу ЗЗР, металевий (15 м х 30 м), розбірний, комплектований опорами підвищеної стійкості.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав клопотання (вих. № 186 від 01.02.2016) про розгляд справи без участі його представника та повідомив про те, що викладені в позовній заяві вимоги підтримує в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору в частині повернення кредиту та сплати процентів за користування ним.

Разом з позовною заявою позивач подав клопотання про поновлення та продовження процесуального строку, в якому просить суд визнати причину пропуску строку позовної давності поважною та поновити цей строк, з посиланням на те, що відповідачем у справі були вчинені дії, які свідчать про визнання останнім суми боргу за кредитним договором.

Відповідач у відзиві на позов проти заявлених позовних вимог заперечив, заявив про пропуск позивачем строку позовної давності, в межах якого останній міг звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, та просив суд застосувати позовну давність.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав відзив на позов, у якому проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні, заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила:

30.10.2007 Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» та фізична особа ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 662 (а.с. 9-11).

Відповідно до умов кредитного договору, позивач надав боржнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності і цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 25 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном погашення 28.10.2010 (п.п. 1.1, 1.1.1).

Також сторонами у кредитному договорі узгоджено наступне.

Згідно з п. 2.1. кредитного договору, видача кредиту проводиться шляхом надання готівкових коштів з позичкового рахунку позичальника та/або оплати з позичкового рахунку розрахункового документа позичальника.

Моментом (днем) надання кредиту вважається день першої оплати з позичкового рахунку позичальника (п. 2.2.).

Позичальник доручає кредитору здійснювати договірне списання коштів у національній валюті з поточного рахунку позичальника або з будь-яких інших рахунків позичальника, що становлять суму кредиту, відсотків за користування кредитом, штрафних санкцій та інших грошових зобов'язань позичальника перед кредитором, за умови настання строків виконання позичальником будь-яких грошових зобов'язань, передбачених цим договором (п. 2.7).

Згідно з п. 3.2.8 кредитор має право здійснювати договірне списання з відповідного рахунку позичальника у відповідності до вимог чинного законодавства України при настанні терміну погашення заборгованості за кредитним договором.

У разі несвоєчасного погашення позичальником заборгованості та відсотків за кредитом видавати наказ про примусову сплату боргового зобов'язання (п. 3.2.10).

30.06.2009 сторони договору уклали Додаткову угоду № 4 до договору (а.с. 13).

Відповідно до п. 1 Додаткової угоди, сторони дійшли згоди викласти пункт 1.1. статті 1 кредитного договору в наступній редакції: кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США (станом на 30.06.2009 залишок - 20 020,00 доларів США, що у перерахунку становить 153 153,00 грн), починаючи з 30.06.2009 - 153 153,00 грн, зі сплатою 16% відсотків річних, починаючи з 30.06.2009 - 21% річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості:

- щомісячно, по 25-е число включно число кожного місяця, починаючи із травня 2008 року та до жовтня 2008 року, погашати по 830,00 доларів США;

- щомісячно, по 25-е включно число кожного місяця, починаючи із жовтня 2009 року та до вересня 2010 року, погашати по 11 800,00 грн;

- до 28.10.2010 погасити залишок заборгованості в сумі 11 553,00 грн.

У забезпечення умов кредитного договору 30.10.2007 Публічне акціонерне товариством «Імексбанк» та Споживче товариство «Котл транс» уклали договір застави № 662 (а.с. 14-15), відповідно до умов якого в рахунок забезпечення виконання договору останнє надало в заставу рухоме майно, а саме: автомобіль RENAULT Premium, 1998 року випуску, колір - сірий, тип - сідловий тягач-Е, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, видане 20.07.2004 Зіньківським МРЕВ ДАЇ УМВС України в Полтавській області.

Згідно з п. 1.2 договору застави, відповідач передав майно в заставу позивачу з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язань Позичальником - ОСОБА_1 по договору кредиту № 662 від 30.10.2007, згідно якого Заставодержатель надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпечуваності, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів у сумі 25 000,00 доларів США зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном погашення, враховуючи графік погашення, встановлений договором кредиту.

Заставлене майно оцінене сторонами в сумі 160 000,00 грн (п. 1.3).

Згідно з п. 1.6. договору застави зобов'язання забезпечені договором застави, вважаються виконаними, коли заборгованість цілком сплачена, сплачені відсотки та витрати, пов'язані з виконанням обов'язків позичальником по договору кредиту №662 від 30.10.2007.

Відповідно до п. 3.4. позивач має право за рахунок предмета застави задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена в договорі кредиту, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги.

Згідно з п. 4.1. договору застави позивач має право звернути стягнення на предмет застави, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань по договору кредиту № 662 від 30.10.2007 вони не будуть виконані.

Також, 30.10.2007 Публічне акціонерне товариство «Імексбанк» та Споживче товариство «Котл Транс» уклали договір застави № 662/1 (а.с. 16-17).

Згідно з п. 1.1 договору застави відповідач передав в заставу позивачу майно, а саме: ангар складу ЗЗР, металевий (15м х 30м), розбірний, комплектований опорами підвищеної стійкості.

Пунктом 1.2 договору застави передбачено, що зазначене майно відповідач передав в заставу позивачу з метою забезпечення своєчасного та повного виконання зобов'язань боржником - ОСОБА_1 по договору кредиту № 662 від 30.10.2007.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав умови договору кредиту № 662 від 30.10.2007, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 25000,00 доларів США.

Відповідач факт отримання кредитних коштів не заперечував.

Проте, порушуючи умови договору відповідач не сплатив кредит та проценти за користування ним.

Так, за розрахунком позивача (а.с. 19) станом на 20.08.2015 заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 360 159,22 грн, у тому числі: прострочена заборгованість за кредитом - 104 000,00 грн; поточна заборгованість за процентами - 12 566,05 грн; прострочена заборгованість по процентам 95 074,98 грн; пеня, що нарахована за порушення строків повернення кредиту та процентів (за період з 30.10.2007 по 20.08.2015) - 148 518,19 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль RENAULT Premium, 1998 року випуску, колір - сірий, тип - сідловий тягач-Е, шасі (кузов, рама, коляска) № НОМЕР_3, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4, видане 20.07.2004 Зіньківським МРЕВ ДАЇ УМВС України в Полтавській області та Ангар складу ЗЗР, металевий (15 м х 30 м), розбірний, комплектований опорами підвищеної стійкості.

При прийнятті рішення судом приймається до уваги наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 2 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредиті) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться,

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов неї допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 589 Цивільного кодексу України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України).

Заявляючи клопотання про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною та поновлення цього строку позивач визнав, що строк позовної давності ним пропущений (вказано у цьому клопотанні, а.с. 40-41).

Проте, позивач вважає, що у зв'язку із проведенням оплати відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання боргу та, тим самим, перервав строк позовної давності. Позивач надав виписку по рахунку, а також меморіальні ордери на підтвердження таких оплат (а.с. 43, 93-96).

Суд клопотання про поновлення та продовження процесуального строку (позовної давності) відхиляє та вважає його необґрунтованим, а до заявлених вимог застосовує позовну давність з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 Цивільного кодексу України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 Цивільного кодексу України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначеної вище правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 06.11.2013 (№ 6-116цс13), 19.03.2014 (№ 6-20цс14) та 18.06.2014 (№ 6-61цс14).

Як досліджено судом та не заперечується позивачем у клопотанні про визнання причини пропуску строку позовної давності поважною та поновлення цього строку він сплинув 28.10.2013, оскільки кінцевий термін погашення кредиту визначено у договорі - до 28.10.2010.

Водночас, з позовною заявою про стягнення заборгованості за спірним договором позивач звернувся до господарського суду лише 31.08.2015.

Позивач у своєму клопотанні (а.с. 40-41) визнає факт звернення до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, та просить його поновити. Разом з тим, в поданому клопотанні позивач не посилається на будь-які обставини, які свідчать про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності. Наявність таких поважних причин не встановлена судом під час розгляду справи.

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позов.

Щодо заявленого переривання строку позовної давності, судом приймається до уваги наступне.

Позивачем надані суду копії меморіальних ордерів від 25.10.2012, від 21.05.2014, (а.с. 93-96), які свідчать про часткове погашення тіла кредиту.

Разом з тим, відповідно до п.1.19-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 N 2346-III, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Таким чином, вказані меморіальні ордери, складені за ініціативою банку, свідчать лише про здійснення банком списання коштів з розрахункового рахунку відповідача, що передбачено п. 2.7 кредитного договору (а.с. 9), а не вчинення боржником дій з виконання зобов'язання.

Також, згідно з п. 3.2.8 договору кредиту № 662 від 30.10.2007 кредитор має право здійснювати договірне списання коштів з відповідного рахунку Позичальника у відповідності до вимог чинного законодавства України при настанні терміну погашення заборгованості за цим договором.

Як роз'яснено у п. 4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 10, у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку позовної давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставини справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само і прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом із кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати боргу; часткова сплата боржником або за його згодою іншою особою основного боргу та/або суми санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язань передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад, неоспорювання ним безспірного списання коштів, якщо така можливість допускається за законом або договором) не свідчить про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій.

Ухвалами від 21.10.2015, 05.11.2015, 16.11.2015 суд зобов'язував позивача надати докази здійснення оплат по кредитному договору відповідачем, але зазначені докази надані не були.

За таких обставин, позивачем не доведено факт вчинення відповідачем в межах строку позовної давності дій, які б свідчили про визнання ним боргу.

Таким чином, судом не встановлено обставин переривання строку позовної давності.

Як роз'яснено у п. 1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом частини другої статті 9 ЦК України та частини першої статті 223 ГК України позовна давність має застосовуватися до вимог, що випливають з майново-господарських зобов'язань, визначених статтею 175 ГК України.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (п. 2.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10).

Згідно з ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Пунктом 5.3. Постанови Пленуму ВГСУ № 10 визначено, що зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань, згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно, за який період часу обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Крім того, як роз'яснено у п. 2.2. Постанови Пленуму ВГСУ № 10, позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності (ст. 4-3 ГПК України).

Відповідно до ст. 33, ст. 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі вищевикладеного позовні вимоги задоволенню не підлягають та відхиляються судом у зв'язку із спливом позовної давності та не встановленням судом поважних причин її пропуску.

Згідно з ст. 49 ГПК України при відмові в позові судові витрати покладаються на позивача. Оскільки, при подачі позову позивач був звільнений від сплати судового збору згідно діючої на той час редакції Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат між сторонами судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 32-33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального Кодексу України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Головуючий суддя Д.М. Сірош

Суддя Л.А. Іванко

Суддя М.М. Кульбако