ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016 р. Справа №910/31231/15

за позовом Державного підприємства "Державна інвестиційна компанія", вул. О. Терьохіна, 4, м. Київ 80,04080

до Приватного акціонерного товариства Миргородський завод продтоварів "Калинка", вул. Багачанська, 2, м. Миргород, Полтавська область,37600

про стягнення 51 783,41 грн. заборгованості

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. б/н від 03.08.2015 року

від відповідача: відсутні

В судовому засіданні 25.02.2016 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного тексту рішення згідно ст.85 ГПК України.

СУТЬ СПРАВИ: розглядається позовна заява про стягнення 51 783,41 грн. заборгованості за договором позики №27/2013-04-НП від 03.06.2013 року, з яких: 45616,43 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування позикою, 5324,27 грн. - неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату процентів, 513,49 грн. - інфляційні збитки, 329,22 грн. - 3% річних.

В судовому засіданні 02.02.2016 року суд розпочав слухання справи по суті.

Представник позивача в засіданні 02.02.2016 року пояснив суду, що оригінал договору позики №27/2013-04-НП від 03.06.2013 року був вилучений слідчою групою.

Також в даному судовому засіданні суд оглянув оригінал виписки з рахунку за 10.06.2013 року, наданий представником позивача.

25.02.2016 року від позивача до суду надішли пояснення, в яких позивач зазначає, що оригінал договору позики №27/2013-04-НП від 03.06.2013 року 12.06.2015 року був вилучений слідчою групою МВС України на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року. До пояснень позивачем додано копію ухвали Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/17415/15-к, копію протоколу обшуку від 12 червня 2015 р., копію додатку № 1 до протоколу обшуку від 12.06.2015 p. (арк. с. 100-143). Оригінали даних документів були оглянуті судом в засіданні 25.02.2016 року.

Також від позивача до суду надішли пояснення щодо наявності чи відсутності судових рішень чи судових проваджень щодо предмету спору та інших документів в яких позивач, зазначив про те, що 22.05.2014 року господарським судом Полтавської області було порушено провадження у справі № 910/8002/14 за позовом державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» до приватного акціонерного товариства «Миргородський завод продтоварів «Калинка» про визнання Договору позики від 03.06.2013 р. № 27/2013-04-НП недійсним. 25.06.2014 р. господарським судом Полтавської області прийнято рішення у справі № 910/8002/14, яким державному підприємству «Державна інвестиційна компанія» відмовлено повністю у задоволенні позовних вимог щодо визнання Договору позики недійсним. Судове рішення не було оскаржено сторонами та набрало законної сили.

Крім того, 25.02.2016 року від позивача надійшов супровідний лист з додатками - копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; нотаріально посвідчена копія Статуту зі змінами, затвердженого наказом Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України від 7.12.2011 р. № 199, нотаріально посвідчена копію Свідоцтва про державну реєстрацію фінансової установи з додатком до Свідоцтва, копія наказу про призначення керівника, Розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.08.2015 р. № 826-р про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств та установ до сфери управління міністерства економічного розвитку і торгівлі, роздруківка з офіційного веб-порталу Кабінету Міністрів України, для залучення до матеріалів справи, копія акту приймання-передачі державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» зі сфери управління Державного агентства з інвестицій та управління національними проектами України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, копія наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 лютого 2016 року № 226 про затвердження Статуту державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» у новій редакції, копія Статуту (нова редакція) державну реєстрацію проведено 19 лютого 2016 року (арк. с. 46-99) та клопотання про залучення документів (арк. с. 161-166). Оригінали даних документів також були оглянуті судом в засіданні 25.02.2016 року.

Також 25.02.2015 року від позивача надійшла заява зменшення розміру позовних вимог (арк. с. 167), в якій позивач зменшив позовні вимоги в частині стягнення інфляційних збитків сумі 513,49 грн. та заява про збільшення розміру позовних вимог (арк. с. 144-146), в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 71 811,93 грн. заборгованості за договором позики №27/2013-04-НП від 03.06.2013 року, з яких: 59794,51 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування позикою, 10616,75 грн. - неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату процентів, 690,08 грн. - 3% річних.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Суд приймає заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду та розглядає позовні вимоги в редакції даних заяв.

Представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі в редакції заяв про зменшення розміру позовних вимог та про збільшення розміру позовних вимог.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання (повідомлення про вручення поштового відправлення в матеріалах справи арк. с. 45), відзив на позовну заяву не подав, вимоги п. 4 ухвали суду від 29.12.2015 року про порушення провадження у справі та ухвали суду від 02.202.2016 року не виконав.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд двічі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, закінченням строку розгляду справи, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

03 червня 2013 року між державним підприємством «Державна інвестиційна компанія» (позивач, позикодавець) та Приватним акціонерним товариством Миргородський завод продтоварів "Калинка" (відповідач, позичальник ) було укладено договір позики № 27/2013-04-НП з додатками (арк. с. 9-13).

Факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики № 27/2013-04-НП від 03.06.2013 року з додатками встановлений у рішенні господарського суду Полтавської області від 25.06.2014 року по справі № 917/8002/14 за позовом державного підприємства «Державна інвестиційна компанія» до приватного акціонерного товариства «Миргородський завод продтоварів «Калинка» про визнання Договору позики від 03.06.2013 р. № 27/2013-04-НП недійсним. В задоволенні даного позову судом було відмовлено. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відповідно до пунктів 1.1, 2.1 і 2.2 договору позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 1 500 00,00 грн. (надалі - позика), а позичальник зобов'язується повернути їх та сплатити позикодавцю проценти у розмірі 3,75 % річних від суми позики до дня фактичного повернення позики.

Згідно п. 4.3. договору позика надається строком на 10 (десять) років - з 3 червня 2013 року до 3 червня 2023 року.

В розділі 5 договору "порядок повернення позики та сплати процентів" сторони погодили, що позичальник зобов'язується повернути позику позикодавцеві та сплатити проценти шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позикодавця, вказаний у розділі 13 цього договору, згідно з графіками, що містяться в додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Позика (її частина) вважається поверненою в день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця, вказаний у розділі 13 цього договору.

Проценти вважаються сплаченими в день зарахування відповідної грошової суми на поточний рахунок позикодавця, вказаний у розділі 13 цього договору.

Проценти нараховуються на суму неповернутої позики. Проценти нараховуються за фактичний час користування позикою щоквартально в останній робочий день кварталу або в день фактичного повернення всієї суми позики.

В додатку № 1 до договору позики сторони узгодили графік повернення позики (арк. с. 12).

В додатку № 2 до договору позики сторони встановили графік сплати процентів за користування позикою (арк. с. 13). Даним графіком встановлено наступні умови сплати процентів:

- нараховані за період з дати надання фінансування по 30.06.2013 р. проценти сплачуються до 10.07.2015 року;

- нараховані за період з 01.07.2013 р. до 30.09.2013 р. проценти сплачуються до 10.10.2015 року;

- нараховані за період з 01.10.2013 р. до 31.12.2013 р. проценти сплачуються до 10.01.2016 року;

- нараховані за період з 01.01.2014р. до 31.03.2014 р. проценти сплачуються до 10.04.2016 року;

- нараховані за період з 01.04.2014 р. до 30.06.2014 р. проценти сплачуються до 10.07.2016 року;

- нараховані за період з 01.07.2014 р. до 30.09.2014 р. проценти сплачуються до 10.10.2016 року;

- нараховані за період з 01.10.2014 р. до 31.12.2014 р. проценти сплачуються до 10.01.2017 року;

- нараховані за період з 01.01.2015 р. до 31.03.2015 р. проценти сплачуються до 10.04.2017 року;

- нараховані за період з 01.04.2015 р. до 03.06.2023 р. проценти сплачуються щокварталу до 10 числа місяця наступного за кварталом, за який нараховано проценти.

На виконання умов договору позики позивач 10.06.2013 року здійснив перерахування суми позики у розмірі 1 500 00,00 грн. на рахунок відповідача, що підтверджується випискою по банківському рахунку №5647від 10.06.2013р. (арк.с.14).

Як вказує позивач 10.07.2015 року, 10.10.2015 року та 10.01.2016 року настав строк сплати процентів в загальній сумі 59794,51 грн. згідно визначеного сторонами графіку. Проте відповідач в порушення умов договору не перерахував на розрахунковий рахунок позивача суми процентів, строк сплати яких настав.

Позивачем 23.10.2015 року на адресу відповідача направлялася претензія від 20.10.2015 року за вих. № 01-72-186, про сплату заборгованості по процентам за договором позики (арк.. с. 15-18, 20-21). Вказана претензія була отримана відповідачем, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. с. 19), але залишена без відповіді та виконання з боку відповідача.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача 71 811,93 грн. заборгованості за договором позики №27/2013-04-НП від 03.06.2013 року, з яких:

- 59794,51 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування позикою;

- 10616,75 грн. - неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату процентів за періоди: з 11.07.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 17 260,27 грн.), з 13.10.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 28 356,16 грн.), з 12.01.2016 року 24.02.2016 року (на заборгованість по процентам в сумі 14 178,08 грн.),

- 690,08 грн. - 3% річних за періоди: з 11.07.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 17 260,27 грн.), з 13.10.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 28 356,16 грн.), з 12.01.2016 року 24.02.2016 року (на заборгованість по процентам в сумі 14 178,08 грн.).

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як встановлено судом, позивач на виконання умов договору позики 10.06.2013 року здійснив перерахування суми позики у розмірі 1 500 00,00 грн. на рахунок відповідача,

Факт перерахування коштів на вказану вище суму підтверджується наявною в матеріалах справи випискою по банківському рахунку №5647від 10.06.2013р. (арк.с.14).

Матеріали справи свідчать, про те, що відповідач взятих на себе договірних зобов'язань в частині сплати процентів в сумі 59 794,51 грн., строк оплати яких настав 10.07.2015 року, 10.10.2015 року та 10.01.2016 року згідно графіку, визначеного сторонами в додатку №2 до договору позики, не виконав, чим порушив умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України).

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконане.

У п. 7.3 договору сторони погодили, що при порушенні строків перерахування процентів, позичальник додатково сплачує неустойку (пеню) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми несвоєчасно сплачених процентів за кожен день прострочення зобов'язання.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем заявлено до стягнення з відповідача:

- 10616,75 грн. - неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату процентів за періоди: з 11.07.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 17 260,27 грн.), з 13.10.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 28 356,16 грн.), з 12.01.2016 року 24.02.2016 року (на заборгованість по процентам в сумі 14 178,08 грн.),

- 690,08 грн. - 3% річних за періоди: з 11.07.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 17 260,27 грн.), з 13.10.2015 року по 24.02.2016 року ( на заборгованість по процентам в сумі 28 356,16 грн.), з 12.01.2016 року 24.02.2016 року (на заборгованість по процентам в сумі 14 178,08 грн.).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення 10616,75 грн. - неустойки (пені) та 690,08 грн. - 3% річних суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до положень ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі №917/8002/14 (про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним) та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 59794,51 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування позикою, 10616,75 грн. неустойки (пені) за несвоєчасну сплату процентів та 690,08 грн. 3% річних є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011р. № 3674-VІ Про судовий збір повернення судового збору здійснюється за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, судовий збір в сумі 160 грн. підлягає поверненню оскільки він був внесений позивачем в більшому розмірі, ніж було визначено законом. Даний судовий збір сплачений платіжним дорученням №1 від 17.02.2016 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/31231/15)

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43, 49,75, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Миргородський завод продтоварів "Калинка" (вул. Багачанська, б. 2, м. Миргород, Полтавська область,37600, ідентифікаційний код 00377041) на користь Державного підприємства "Державна інвестиційна компанія" (вул. О. Терьохіна, 4, м. Київ 80,04080, ідентифікаційний код 37176130) 59794,51 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування позикою, 10616,75 грн. неустойки (пені) за несвоєчасну сплату процентів, 690,08 грн. 3% річних, 1218,00 грн. судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

3. Повернути Державному підприємству "Державна інвестиційна компанія" (вул. О. Терьохіна, 4, м. Київ 80,04080, ідентифікаційний код 37176130) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 160,00 грн., сплачений платіжним дорученням №1 від 17.02.2016 року (оригінал платіжного доручення заходиться в матеріалах справи №917/31231/15)

Повне рішення складено 29.02.2016 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка: Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.