КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р. Справа№ 911/5271/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Руденко М.А.

за участю представників:

від позивача - Сидоренко А.С., довіреність № 14-100 від 18.04.2014;

від відповідача - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу житлово-комунального підприємства "Немішаєве" на рішення господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі №911/5271/15 (суддя Грєхов А.С.) за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до житлово-комунального підприємства "Немішаєве" про стягнення 85 555,63 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Київської області з позовом про стягнення з житлово-комунального підприємства "Немішаєве" 41 012, 10 грн. основного боргу, 10 985, 63 грн. пені, 1 909,60 грн. 3% річних та 31 648,30 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі №911/5271/15 позов задоволено частково: провадження у даній справі припинено в частині стягнення з відповідача 41 012,10 грн. основного боргу на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, за відсутністю предмету спору; вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 10 985,62 грн. пені, 1 906, 98 грн. 3% річних та 24 055,11 грн. інфляційних втрат.

При задоволенні вимог суд виходив з того, що прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов'язання з оплати вартості поставленого природного газу є підставою для нарахування пені, річних та інфляційних.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі №911/5271/15 скасувати, та прийняти нове, яким інфляційні втрати задовольнити на суму 23 022, 29 грн., а також зменшити розмір пені на 70%.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на необґрунтованість не зменшення судом першої інстанції відповідачу розміру пені, а також зазначає про неправильність розрахунку інфляційних.

Представник позивача в судовому засіданні 29.02.2016 проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить підпис його представника у розписці про оголошення перерви, яка була оголошена в судовому засіданні 08.02.2016.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від відповідача до суду не надійшло.

Враховуючи наведене вище, а також те, що представник апелянта був присутній у минулому судовому засіданні та надав пояснення по суті вимог за апеляційною скаргою, отже його позиція є зрозумілою, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та житлово-комунальним підприємством "Немішаєве" (покупець) 26.11.2013 року укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1092/14-ТЕ-17, відповідно до умов якого (пункт 1.1) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Згідно пункту 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 68 тис. куб. м. з розподілом щомісячної поставки у межах відповідних кварталів.

Приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу (п. 3.3 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.2 договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 31 січня 2013 року) передбачено, що ціна за 1000 куб. м. природного газу становить 1 091,00 грн. з урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 1 091,00 грн, крім того ПДВ - 20% - 218,20 грн., всього з ПДВ - 1 309, 20 грн.

Згідно п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього Договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивачем на виконання умов договору за період з січня по грудень 2014 року поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 70 174, 41 грн., який прийнято відповідачем, що підтверджується оформленими належним чином актами приймання-передачі природного газу (а.с. 17-21).

Відповідачем зобов'язання за договором виконувались неналежним чином, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в сумі 41 012, 10 грн. (з урахуванням часткових оплат на загальну суму 29 162,31 грн.), з вимогою про стягнення якої позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Так, станом на час пред'явлення даного позову до суду борг відповідача перед позивачем становив 41 012, 10 грн.

Під час розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем було оплачено вказану суму заборгованості, що підтверджується платіжним дорученням № 1264 від 11.12.2015 року.

Враховуючи те, що оплата заборгованості відбулась вже після звернення позивача з даним позовом до суду, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення провадження у даній справі в частині стягнення з відповідача 41 012,10 грн. основного боргу на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, за відсутністю предмету спору.

Також, позивачем, окрім суми основного боргу було пред'явлено до стягнення пеню в сумі 10 985, 63 грн., три відсотки річних в сумі 1 909,60 грн. та інфляційні в сумі 31 648,30 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідачем зобов'язання з оплати отриманого природного газу виконувались неналежним чином, тобто з порушенням строків, встановлених договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Позивачем, у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання відповідачем, нараховано пеню в сумі 10 985, 63 грн., три відсотки річних в сумі 1 909,60 грн. та інфляційні в сумі 31 648,30 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. договору він зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Оскільки, відповідачем було допущено прострочення виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду в частині задоволення вимоги про стягнення з житлово-комунального підприємства "Немішаєве" пені в сумі 10 985, 63 грн.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 70 %, з огляду на наступне.

Частина 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України надає господарському суду право, ухвалюючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім цього, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх зобов'язань контрагентом боржника, відсутність у боржника необхідних коштів.

У даному випадку, суд апеляційної інстанції, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання перед позивачем грошових зобов'язань за договором вважає обґрунтованою відмову у зменшенні відповідачу розміру пені.

Крім цього, колегія суддів погоджується із частковим задоволенням місцевим господарським судом вимог позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена вказаною статтею сплата суми боргу за грошовим зобов'язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних від простроченої суми, здійснюється незалежно від наявності відповідного положення в договорі.

З урахуванням того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі 1 906,98 грн. та інфляційних в сумі 24 055,11 грн., розрахунок яких перевірений судом та не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта щодо неправильності перерахунку інфляційних, здійсненого судом першої інстанції, відхиляються колегією суддів, з огляду на наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Наведене було враховано судом першої інстанції при здійсненні перерахунку інфляційних.

Так, зокрема, судом з наданого позивачем розрахунку виключені суми інфляційних нарахувань за місяці, в які відповідач повинен був виконати грошове зобов'язання.

Отже, початком нарахування є наступний місяць. Так, доводи апелянта збігаються з позицією суду та узгоджуються з наведеною Постановою Пленуму Вищого господарського суду України.

Таким чином, місцевий господарський суд обґрунтовано здійснив перерахунок інфляційних втрат за заявлений позивачем період.

За здійсненим апеляційним судом перерахунком підтверджено вірність визначеної судом першої інстанції суми інфляційних.

Враховуючи викладене, колегією суддів визнається обґрунтованим перерахунок інфляційних, здійснений судом першої інстанції, а отже доводи апелянта в цій частині колегією суддів відхиляються.

Таким чином, підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу житлово-комунального підприємства "Немішаєве" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 24.12.2015 у справі №911/5271/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №911/5271/15 повернути до господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

М.А. Руденко