ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. Справа № 909/47/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Максимів Т. В. , секретар судового засідання Масловський А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: приватного підприємства "Прикарпатський земельний центр", вул. Короля Данила, 16 Б/12, м. Івано-Франківськ, 76018

поштова адреса: вул. Сахарова, 25-А, м. Івано-Франківськ, 76014,

до відповідача: Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області, вул. Сахарова, 34-А, м. Івано-Франківськ, 76014

про стягнення 275245,51 грн.

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - представник, (довіреність №б/н від 22.09.14),

від відповідача: ОСОБА_2 - головний спеціаліст юридичного відділу, (довіреність №-9-

0.8-11348/0/2-15 від 29.12.15).

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Прикарпатський земельний центр" звернулось в суд із позовом до Головного управління Держземагентства у Івано-Франківській області про стягнення 257991,69 грн. - інфляційних втрат та 17253,82 грн. - 3% річних.

Ухвалою суду від 18.02.16 Головне управління Держземагенства в Івано-Франківській області (76014, м. Івано-Франківськ, вул. Академіка Сахарова, 34, ) замінено на його правонаступника - Головне управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області (76014, м. Івано-Франківськ, вул. Академіка Сахарова, 34, ).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.10.14 у справі №909/1097/14, яке набрало законної сили згідно постанови Львівського апеляційного господарського суду від 16.12.14.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, з підстав викладених у відзиві на позов вх.№1492/16 від 04.02.16 та стверджує, що позивачем не надано відповідачу можливості досудового врегулювання спору, а саме: не направлено вимогу про сплату 3% річних та інфляційних нарахувань в порядку ст. 625 ЦК України.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, вислухавши представників сторін, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов"язковими до виконання на всій території України.

У відповідності до ст. 4-5 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" у ст. 13 встановлює, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. У цьому аспекті преюдиціальність судових рішень для господарських судів установлено ст. 35 ГПК України.

Згідно вищезазначеної статті, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Пунктом 10 постанови пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.07 №8 передбачено, що за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (див. рішення Суду у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002; Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 14.10.14 у справі №909/1097/14 задоволено позов приватного підприємства "Прикарпатський земельний центр" до Головного управління Держземагенства в Івано-Франківській області про стягнення 441011,43 грн. заборгованості, 56 890,47 грн. - інфляційних втрат, 9 641,84 грн. - 3% річних та 10 150,87 грн. судового збору.

Вищевказане рішення набрало законної сили 16.12.14.

Даним рішенням встановлено факт неналежного виконання Головним управлінням Держземагенства в Івано-Франківській області зобов"язань згідно договору № 1-ПЗЦ про закупівлю послуг з переведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Рогатинського та Рожнятівського районів Івано-Франківської області.

Оскільки Головне управління Держземагенства в Івано-Франківській області станом на 14.01.16 вищевказане рішення не виконало позивач, керуючись ст.625 ЦК України, просить стягнути з нього 257991,69 грн. - інфляційних втрат за період вересень - 2014 року - грудень 2015 року, нарахованих на суму непогашеного основного боргу та 17253,82 грн. - 3 % річних, нарахованих на суму непогашеного основного боргу за період з 24.09.14 по 12.01.16.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобов"язанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Згідно з пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день подання позову, рішення суду відповідачем не виконане, що підтверджується матеріалами справи, зокрема актом звіряння розрахунків від 01.12.15 та поясненнями представників сторін в судовому засіданні.

Пунктом 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Станом на день винесення судом рішення, відповідач доказів виконання рішення суду від 14.10.14 не надав, доводи позивача не спростував.

Заперечення представника відповідача щодо відсутності вимоги про сплату 3% річних та інфляційних втрат, не може бути прийняте до уваги судом, оскільки згідно п.3.17.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" із змінами і доповненнями, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Отже, місцеві господарські суди приймають у порядку, передбаченому ГПК, до свого провадження як позови з вимогами, що ґрунтуються на визнаних претензіях позивача, так і позови, щодо вимог яких не подано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору.

На підставі вищевказаних правових норм, враховуючи невиконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.10.14 по справі 909/1097/14, позивачем на суму непогашеного основного боргу нараховано відповідачу за період вересень 2014 року - грудень 2015 року 257991,69 грн. - інфляційних втрат та 17253,82 грн. - 3 % річних, за період з 24.09.14 по 12.01.16.

На підставі ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи період за який рішенням позовні вимоги у справі №909/1097/14 задоволено, судом перевірено правильність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних нарахувань, які згідно арифметичного розрахунку, проведеного за допомогою ІПС "Законодавство" менші за суму заявлену позивачем до стягнення, тому суд задовольняє вимоги щодо стягнення 3% річних у сумі 17252,53 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 257964,37 грн. В решті суми нарахованих 3% та інфляційних втрат слід відмовити.

За таких обставин, позов підлягає до часткового задоволення в сумі 275216,90 грн., з яких 17252,53 грн. - 3% річних, 257964,37 грн. - інфляційних нарахувань.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Згідно із ч.1, 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до приписів, встановлених ст. 49 ГПК України, судові витрати понесені позивачем в зв"язку з розглядом справи, слід покласти на сторони пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 121, 124 Конституції України, ст.ст. 598-609, 614, 625 ЦК України, керуючись ст.ст.33, 43, 49, 35, 55, ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов приватного підприємства "Прикарпатський земельний центр" до Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області про стягнення 275245,51 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Івано-Франківській області (76014, м. Івано-Франківськ, вул. Академіка Сахарова, 34-А () на користь приватного підприємства "Прикарпатський земельний центр", вул. Короля Данила, 16 Б/12, м. Івано-Франківськ, 76018 (код 37794584) - 257964,37 (двісті п"ятдесят сім тисяч дев"ятсот шістдесят чотири гривні тридцять сім копійок) - інфляційних втрат, 17252,53 (сімнадцять тисяч двісті п"ятдесят дві гривні п"ятдесят три копійки) - 3% річних та 4128,25 (чотири тисячі сто двадцять вісім гривень двадцять п"ять копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В частині позовних вимог про стягнення 27,32 (двадцяти семи гривень тридцяти двох копійок) - інфляційних втрат та 1,29 (однієї гривні двадцяти дев"яти копійок) - 3% річних відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 04.03.16

Суддя Максимів Т. В.