ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р.Справа № 923/1961/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.,

при секретарі судового засідання - Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача не зявився,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське»

на рішення господарського суду Херсонської області від 12.01.2016

у справі № 923/1961/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннотех»

до Публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське»

про стягнення 93 046,84 грн.

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 02.03.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Іннотех» (далі ТОВ «Іннотех», позивач) звернулось до господарського суду Херсонської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Чорнобаївське» (далі ПАТ «Іннотех», відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 93 046,84 грн., з яких: 60 000,00 грн. основна сума боргу, 7 665,20 грн. пені за несвоєчасне виконання умов зобовязання, 24 420,00 грн. інфляційного збільшення заборгованості та 961,64 грн. 3% річних від простроченої суми, а також стягнення витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 860,94 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за умовами договору укладеного між сторонами по справі, обовязки взяті на себе позивачем виконані в повному обсязі, проте відповідач свої зобовязання за договором належним чином не виконав, а саме не здійснив оплату за надані позивачем послуги.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 12.01.2016 позов ТОВ «Іннотех» задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача 60 000,00 грн. основного боргу, 21 060,00 грн. інфляційних втрат, 823,56 грн. річних та 1 228,22 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що позивач повністю виконав свої зобовязання за договором, надав відповідачу необхідні послуги, однак останній у повному обсязі свої зобовязання за договором не виконав та з позивачем не розрахувався. Господарський суд відмовив ТОВ «Іннотех» в задоволенні позову в частині стягнення пені, оскільки в договорі укладеному між сторонами відсутні положення про встановлення відповідальності у вигляді пені. Також судом першої інстанції було перераховані суми інфляційних втрат та 3% річних.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду, ПАТ «Чорнобаївське» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач вважає, що позивачем не дотримано процедури досудового врегулювання спору, передбаченого ст. 222 ГК України, оскільки в матеріалах справи наявна копія претензії-кредиторської вимоги, копії опису вкладення та квитанції, проте з наданих документів на думку відповідача не зрозуміло чи саме ця претензія-кредиторська вимога направлялась зазначеним листом. На самій претензії-кредиторській вимозі не вказано дати складання, а в описі вкладення документ названо просто претензія.

Представники ПАТ «Чорнобаївське» та ТОВ «Іннотех» в судове засідання 02.03.2016 не зявились, та не скористались своїм правами на участь в розгляді справи апеляційним судом, хоча повідомлялись належним чином про день, час і місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 08.02.2016 та штампом канцелярії на зворотній стороні ухвали про призначення справи до розгляду, відправленої її рекомендаційною кореспонденцією, про поважні причини неявки суд не повідомили та правами, наданими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористались.

Проте, така неявка представників сторін не перешкоджає розгляду скарги, оскільки, ухвалою Одеського апеляційного господарського суду про прийняття апеляційної скарги до провадження від 08.02.2016 явка представників сторін не визнавалась обов'язковою, а матеріали справи дають можливість розглянути скаргу по суті.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 05.04.2014 між ТОВ «Іннотех» (виконавець) та ПАТ «Чорнобаївське» (замовник) було укладено договір № 9 про надання послуг з переробки відходів сировини тваринного походження, за умовами якого, сторони зобов'язалися взаємно діяти в сфері реалізації державної політики з відходами тваринного походження з метою забезпечення екологічного, епізоотичного та ветеринарно-санітарного благополуччя, шляхом переробки відходів тваринного походження, неякісних харчових продуктів та продовольчої сировини, для підвищення якості та збільшення обсягів реалізації продукції, отриманої в результаті утилізації та переробки цих відходів (борошно м'ясне, кісткове, мясо-кісткове, кров'яне, рибне, пір'яне, жир) (п. 1.1. договору).

Згідно з п. 2.1., п.2.2., п. 4.2.2 та п. 4.3.3. договору замовник зобов'язався постачати виконавцю на переробку відходи тваринного походження та здійснювати оплату їхньої переробки, у розмірах та у строки, передбачені договором, а позивач зобов'язався здійснювати за отриману від відповідача плату переробку вказаних відходів.

Відповідно до п. 3.1. договору відповідач сплачує позивачеві 750,0 грн. (з ПДВ) за переробку 1 тони відходів тваринного походження (боєнські відходи, неякісні харчові продукти, продовольча сировина, які придатні для виробництва м'ясо-кісткового борошна) (з врахуванням додаткової угоди № 3 від 01.11.2014).

Пунктом 3.3. договору сторони узгодили, що замовник здійснює оплату послуг виконавця на підставі рахунку-фактури в безготівковій формі платіжним дорученням, на рахунок позивача протягом трьох банківських днів після підписання Акта здачі-прийняття робіт.

Даний договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін договору, з скріпленням договору печатками сторін, та діє до 31.12.2015 (п.п. 7.1., 7.2. договору).

На виконання умов договору позивач надав відповідачеві послуги з переробки 244 т відходів тваринного походження, з загальною вартістю цих послуг 183 000,00 грн. (з ПДВ), про що сторонами 30.01.2015 був складений акт № Ін-000005 здачі-прийняття робіт (надання послуг) (а.с.13), який без зауважень підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

З матеріалі вправи вбачається, що відповідач за надані послуги з позивачем розрахувався частково, а саме в розмірі 123 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень, а саме: від 06.01.2015 № 54086 на суму 22 000,00 грн., від 12.01.2015 № 54134 на суму 11 000,00 грн., від 14.01.2015 № 54187 на суму 27500,00 грн., від 20.01.2015 № 54237 на суму 12 000,00 грн., від 20.01.2015 № 1763 на суму 4 500,00 грн., від 21.01.2015 № 54248 на суму 20 500,00 грн., від 22.01.2015 № 54268 на суму 25 500,00 грн. (а.с.14-20).

Відповідно до ч. 1 ст. 525 та ч. 1 ст. 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов'язань містяться і у ч. ч. 1, 7 ст.193 Господарського кодексу України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Отже, доведеною матеріалами справи є заборгованість відповідача перед позивачем за виконані роботи по договору № 9 від 05.04.2014 в розмірі 60 000,00 грн. (183 000,00 грн. 123 000,00 грн.) та в цій частині господарський суд підставно задовольнив позовні вимоги.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). За приписами ст.612 цього ж Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми, якщо іншій розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку позивача та дійшла до висновку, що розрахунок 3% річних та індексу інфляції позивача мали арифметичні та методологічні помилки, які господарським судом були виправлені, у звязку з чим, судова колегія погоджується з розрахунками 3% річних та індексу інфляції суду першої інстанції, адже суми розраховані господарським судом співпали з розрахунками судової колегії.

Щодо відмови господарським судом в задоволенні позову в частині стягнення суми пені, судова колегія зазначає наступне.

Умовами договору № 9 від 05.04.2014 укладеного між сторонами не передбачено відповідальності у вигляді пені за неналежне виконання відповідачем грошового зобовязання з оплати послуг позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. Штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (з ч. 4 ст. 231, ч. 6 ст. 231 ГК України ).

Відповідно до ст. 343 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Безпосередньо ж нормами законів, Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, інших законів України, розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати послуг з переробки відходів тваринного походження не встановлений.

Жодна з сторін у даній справі не є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, а грошове зобов'язання, яке порушив відповідач, не пов'язане з виконанням державного контракту, виконання порушеного зобов'язання не фінансуються за рахунок Державного бюджету, що унеможливлює нарахування у даному випадку пені в розмірі, що встановлений ч. 2 ст.231 Господарського кодексу України.

Приймаючи до уваги вищезазначене, судова колегія погоджується з висновком господарського суду про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені, оскільки за відсутності у договорі положень щодо встановлення відповідальності відповідача у вигляді пені за порушення грошових, а також, за відсутності встановленого законом розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з оплати послуг з переробки відходів тваринного походження, стягнення з відповідача пені на підставі ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, є неправомірним.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що місцевим судом правомірно частково задоволено вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 3 % річних 823,56 грн., інфляційних втрат у сумі 21 060,00 грн. та відмовлено в частині задоволення про стягнення суми пені в розмірі 7 665,20 грн.

Доводи апелянта, що в матеріалах справи наявна копія претензії-кредиторської вимоги, копії опису вкладення та квитанції, проте з наданих документів на думку відповідача не зрозуміло чи саме ця претензія-кредиторська вимога направлялась зазначеним листом, на самій претензії-кредиторській вимозі не вказано дати складання, а в описі вкладення документ названо просто претензія, судова колегія не приймає уваги, оскільки скаржник не заперечує, що позивач направляв, а відповідач отримав претензію.

Також, судова колегія зазначає, що кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання субєктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обовязком особи, яка потребує такого захисту (рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002, № 15-рп/2002). Сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою (ст. 5 ГПК України). Договором № 9 від 05.04.2014, укладеного між сторонами не передбачено досудовий порядок врегулювання спору. Направлення претензії відповідачу є правом, а не обовязком. Крім цього, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення претензій.

Крім вище встановленого судова колегія зазначає, що відповідач є юридичною особою, господарським товариством. Юридична особа має цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність). Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Припинення господарського товариства відбувається шляхом його ліквідації або реорганізації. Припинення субєкта господарювання здійснюється відповідно до закону. Ліквідація господарського товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинилося, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру (ст. ст. 91, 59 ГК України та ч.ч. 1, 4 ст. 91 ЦК України).

Згідно з відомостями, що містить спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно відповідача, з 25.02.2015 відповідач перебуває в стані припинення, за рішенням засновників, проте, за станом на 11.01.2016 запис про припинення відповідача до цього реєстру не внесено (а.с.40).

Судова колегія зазначає про те, що ані до суду першої інстанції станом на 12.01.2016 (дату судового засідання), ані до апеляційного суду, відповідач не надав доказів правонаступництва прав та обов'язків останнього, які виникли з договору № 9 від 05.04.2014 про надання послуг з переробки відходів сировини тваринного походження, будь-якою іншою юридичною особою (суб'єктом господарювання), або ж доказів наявності юридичних осіб (суб'єктів господарювання), що стали правонаступниками вказаних (або будь-яких інших) прав та обов'язків відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано частково задовольнив вимоги позивача.

Наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 99, 101-105 ГПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Херсонської області від 12.01.2016 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

ОСОБА_1