КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа№ 910/27878/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Опольський В.С. - дов. б/н від 02.11.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова Аграрна Компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р.

у справі № 910/27878/15 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова

Аграрна Компанія»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс»

про визнання додаткової угоди недійсною

В судовому засіданні 24.02.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Торгова Аграрна Компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» про визнання додаткової угоди недійсною.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував на те, що відповідно до положень Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія», укласти Додаткову угоду № 16 від 12.11.2012р. директор позивача ОСОБА_3 мав право виключно тільки після прийняття про це рішення Радою директорів Товариства та відповідного уповноваження його на укладення і підписання оспорюваної угоди, оскільки сума додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. перевищує 500 000, 00 грн. Однак, як стверджує позивач, ні Рада директорів, ні Збори Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» не приймали рішення про погодження/затвердження чи надання згоди на укладення додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. Враховуючи вищевикладене, позивач зазначив, що оспорювана додаткова угоди була вчинена директором позивача ОСОБА_3 із перевищенням повноважень, що є підставою для визнання додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. недійсною.

Крім того, позивач зазначив, що весь обсяг товару був поставлений відповідачем до дати підписання додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. (в період з 23.05.2012р. по 30.10.2012р.), а шляхом укладення оспорюваної додаткової угоди сторони фактично збільшили ціну договору після його виконання, у зв'язку з чим додаткова угода № 16 від 12.11.2012р. є недійсною.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав про те, що оспорювана додаткова угода передбачає корекцію основної суми боргу та штрафних санкцій виключно у випадку, якщо курс долару США на міжбанківській валютній біржі на момент остаточного розрахунку зміниться більше ніж на 2%. При цьому, відповідач зауважував, що у випадку здійснення позивачем вчасного (відповідно до умов договору) розрахунку за товар, отриманий за договором поставки нафтопродуктів № 22/05/12 від 22.05.2012р., корекції боргу не відбулося б; більш того, корекції боргу не відбулося б навіть якщо б позивач оплатив товар у 2013 році чи на початку 2014 року. Відповідачу вказував на те, що додаткова угода № 16 від 12.11.2012р. не могла змінити у значній мірі суму договору, а лише невиконання позивачем своїх зобов'язань протягом 3-х років та криза у 2014 році призвели до корекції боргу. Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначав про те, що при підписанні додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. директор позивача не приймав рішення щодо збільшення суми договору більше ніж на 500 000, 00 грн.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що після укладення оспорюваної додаткової угоди між сторонами були складені акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2014р. та станом на 25.09.2014р., а 26.03.2015р. між позивачем, відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квінтайр» було укладено договір про переведення боргу № 26/03/15-03, відповідно до умов якого первісний боржник (позивач) частково переводить свій борг перед кредитором (відповідачем) за зобов'язаннями, які виникли на підставі Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р. в сумі 50 000, 00 грн., а новий боржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Квінтайр») приймає на себе зобов'язання за вказаним договором. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про схвалення позивачем оспорюваної додаткової угоди.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. у справі №910/27878/15 в позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що директор позивача при укладенні оспорюваної угоди не перевищив своїх повноважень.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням та неправильним застосування судом норм матеріального та процесуального права, оскільки, на думку позивача, наявні всі підстави для визнання оспорюваної угоди недійсною.

В цілому, за своїм змістом апеляційна скарга відповідає доводам та обставинам, викладеним в позовній заяві.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова Аграрна Компанія» 11.01.2016р. передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Шаптала Є.Ю., Куксов В.В.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Гончаров С.А., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016р. колегію суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2016р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції склад колегії суддів змінювався.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 24.02.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без мін.

Представник позивача в судове засідання апеляційної інстанції 24.02.2016р., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у його відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 22.05.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» (відповідач, постачальник за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» (позивач, покупець за договором) укладено договір № 22/05/12 поставки нафтопродуктів, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти (товар) відповідно до умов договору і додаткових угод до нього.

Відповідно до п. 1.2 договору № 22/05/12 номенклатура, кількість, ціна та умови поставки товару визначаються сторонами у додаткових угодах до договору.

Згідно п. 4.1 договору № 22/05/12 покупець здійснює оплату продукції безготівковим шляхом у національній валюті банківським переказом коштів на поточний рахунок постачальника за фактично поставлену продукцію на підставі рахунків-фактур продавця не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару на склад покупця.

Відповідно до п. 4.3 договору № 22/05/12 ціна товару погоджується сторонами у додаткових угодах до договору.

Відповідно до п. 4.5 договору № 22/05/12 при зміні ціновизначальних факторів ціна на товар підлягає коригуванню шляхом підписання сторонами додаткової угоди.

Даний договір, згідно п. 10.1., вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2012р., а в частині взаємних розрахунків - до їх повного завершення.

В подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до договору № 22/05/12, якими, зокрема, сторони вносили зміни до строків оплати позивачем товару, поставленого відповідачем (30% вартості товару -протягом 30 календарних днів з моменту поставки та 70% вартості товару - протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару; 50% вартості товару -протягом 30 календарних днів з моменту поставки та 50% вартості товару - протягом 60 календарних днів з моменту поставки товару).

Судом встановлено, що 12.11.2012р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 16 до Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р., якою сторони дійшли взаємної згоди щодо змін умов договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р., доповнивши його п. 6.4 у наступній редакції: «у випадку падіння курсу гривні, відповідно до курсу Міжбанківської валютної біржі, зазначеному на сайті http://minfin.com.ua на момент кінцевого розрахунку більше ніж на 2%, несплачена сума за поставлений товар і сума несплачених штрафних санкцій підлягає коригуванню за формулою С = Со х (К1/Ко), де С - сума кінцевого платежу з ПДВ; Со - несплачена сума у гривні (основна заборгованість + штрафні санкції) з ПДВ; Ко - курс МВБ (міжбанківський валютний курс) середньовагомого долара США за гривню на дату підписання Додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р.; К1 - курс МВБ купівлі долару США за гривні на дату, що передує платежу; х - знак множення; / - знак ділення».

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що відповідно до положень Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія», укласти додаткову угоду № 16 від 12.11.2012р. директор позивача ОСОБА_3 мав право виключно тільки після прийняття про це рішення Радою директорів Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» та відповідного уповноваження його на укладення і підписання оспорюваної угоди, оскільки сума додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. перевищує 500 000, 00 грн. Оскільки, як стверджує позивач, ні Рада директорів, ні Збори Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» не приймали рішення про погодження/затвердження чи надання згоди на укладення додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р., оспорювана додаткова угоди була вчинена директором позивача ОСОБА_3 із перевищенням повноважень, що є підставою для визнання її недійсною.

Крім того, позивач зазначав про те, що весь обсяг товару був поставлений відповідачем до дати підписання Додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. (а саме у період з 23.05.2012р. по 30.10.2012р.), а шляхом укладення оспорюваної додаткової угоди сторони фактично збільшили ціну договору після його виконання, у зв'язку з чим Додаткова угода № 16 від 12.11.2012р. є недійсною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 140 Цивільного кодексу України товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом.

Згідно зі статтею 143 Цивільного кодексу України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі. Статут товариства з обмеженою відповідальністю зі всіма наступними змінами зберігається в органі, що здійснив державну реєстрацію товариства, і є відкритим для ознайомлення.

Статтею 145 Цивільного кодексу України визначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до п. 7.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія», затвердженого протоколом № 14/07/2011 Загальних зборів учасників товариства від 14.07.2011р., органами управління та посадовими особами товариства є загальні збори учасників товариства; рада директорів (дирекція) товариства; директор товариства; голова ради директорів; ревізор товариства.

Відповідно до п. 7.3 Статуту позивача у товаристві створюється колегіальний виконавчий орган - Рада Директорів (Дирекція) товариства у кількості 3 (трьох) осіб.

Згідно підпункту 6 пункту 7.3.4 Статуту позивача до компетенції Ради директорів (Дирекції) належить прийняття рішень щодо укладення товариством угод на суму, що перевищує 500 000, 00 грн. однією операцією чи серією пов'язаних операцій.

Відповідно до п. 7.3.5 Статуту позивача питання, визначені у п.п. 1, 2, 6, 8 п. 7.3.4 Статуту підлягають наступному затвердженню Зборами Учасників Товариства.

Отже, у випадку укладення позивачем угоди, що перевищує 500 000, 00 грн. однією операцією чи серією пов'язаних операцій, відповідне рішення повинно прийматися Радою директорів (Дирекцією) товариства та повинно бути затверджене Зборами Учасників Товариства.

Як встановлено судом, 12.11.2012р. між сторонами укладено Додаткову угоду № 16 до Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р., якою сторони дійшли взаємної згоди щодо змінити умови Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012, доповнивши його п. 6.4 у наступній редакції: "у випадку падіння курсу гривні, відповідно до курсу Міжбанківської валютної біржі, зазначеному на сайті http://minfin.com.ua на момент кінцевого розрахунку більше ніж на 2%, несплачена сума за поставлений товар і сума несплачених штрафних санкцій підлягає коригуванню за формулою С = Со х (К1/Ко), де С - сума кінцевого платежу з ПДВ; Со - несплачена сума у гривні (основна заборгованість + штрафні санкції) з ПДВ; Ко - курс МВБ (міжбанківський валютний курс) середньовагомого долара США за гривню на дату підписання Додаткової угоди № 16 від 12.11.2012; К1 - курс МВБ купівлі долару США за гривні на дату, що передує платежу; х - знак множення; / - знак ділення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015р. у справі №910/13508/15 стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Геокс» 28 484 429, 73 грн., що складається із заборгованості у розмірі 11 349 734, 92 грн. та корегування ціни у розмірі 17 134 694, 81 грн.

На думку позивача, оскільки корегування ціни в розмірі 17 134 694, 81 грн. значно перевищує 500 000, 00 грн., то директор позивача ОСОБА_3 повинен був укладати Додаткову угоду № 16 від 12.11.2012р. лише на підставі відповідного рішення Ради директорів (Дирекції) товариства, яке повинно бути затверджене Зборами Учасників Товариства.

Дослідивши умови додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р., колегія суддів зазначає, що оспорювана додаткова угода передбачає корекцію основної суми боргу та штрафних санкцій виключно у випадку, якщо курс долару США на міжбанківській валютній біржі на момент остаточного розрахунку зміниться більше ніж на 2%.

З наведеного вбачається, що оспорюваною Додатковою угодою № 16 від 12.11.2012р. укладеною до закінчення строку дії договору 31.12.2012р. сторони не встановили ні конкретних сум поставки товару (на відміну від інших додаткових угод), ні обсягів поставки товару, а лише визначили механізм розрахунків на дату кінцевої сплати позивачем грошових коштів за товар, поставлений позивачем (враховуючи суму основного боргу та штрафні санкції).

Посилання позивача на те, що шляхом укладення оспорюваної додаткової угоди сторони фактично збільшили ціну договору після його виконання, у зв'язку з чим Додаткова угода № 16 від 12.11.2012р. є недійсною, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 189 Господарського кодексу України ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Колегія суддів зазначає, що пунктом 4.3 Договору № 22/05/12 сторони встановили, що ціна товару погоджується сторонами у додаткових угодах до договору.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено ряд додаткових угод до Договору № 22/05/12, якими, зокрема, сторони встановлювали асортимент, кількість та ціну товару (копії наявних у позивача додаткових угод долучено ним до матеріалів справи 16.11.2015р.).

Однак, Додаткова угода № 16 від 12.11.2012 не встановлює та не змінює ціни товару за Договором № 22/05/12, а лише встановлює механізм визначення суми грошових коштів, яка підлягає сплаті позивачем у випадку існування несплаченої заборгованості за поставлений товар і суми несплачених штрафних санкцій на дату кінцевого розрахунку у разі падіння курсу гривні, відповідно до курсу Міжбанківської валютної біржі, зазначеному на сайті http://minfin.com.ua на момент кінцевого розрахунку більше ніж на 2%.

Колегія суддів зазначає, що несплаченою сумою за товар може бути як вся сума за товар, поставлений за відповідною видатковою накладною, так і залишок несплаченої вартості товару (у випадку здійснення позивачем часткових оплат).

Разом з тим, з умов оспорюваної додаткової угоди не вбачається, яка несплачена сума (сума основного боргу та штрафних санкцій) буде підлягати коригуванню у випадку падіння курсу гривні на момент кінцевого розрахунку більше ніж на 2%, у зв'язку з чим неможливо визначити розмір самого коригування, з огляду на що суд позбавлений можливості встановити суму Додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. та, відповідно, достовірно визначити, чи перевищує оспорювана угода суму у розмірі 500 000, 00 грн.

З огляду на викладене позивачем не доведено укладення його керівником спірної додаткової угоди за ціною більшою ніж 500 000, 00 грн.

Жодних доказів щодо вчинення директором позивача ОСОБА_3 спірної додаткової угоди з перевищенням наданих йому Статутом повноважень позивачем суду не надано.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обов'язок щодо належного виконання зобов'язання в частині вчасного та повного розрахунку за поставлений відповідачем товар покладається на позивача (в силу положень законодавства та умов Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012), а тому застосування умов оспорюваної додаткової угоди щодо коригування неоплаченої суми за поставлений товар залежить від дій самого позивача при допущенні ним прострочки зі сплати вартості товару.

Щодо доводів позивача про неможливість зміни ціни в договорі після його виконання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 3 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Так, при логічному тлумаченні договір у контексті даної норми розуміється як зобов'язання, які виникають на підставі договору. При цьому, договір є виконаним у випадку припинення зобов'язань, які виникли з договору за період його дії з підстав, передбачених ст. ст. 598 - 609 Цивільного кодексу України, зокрема, у випадку виконання, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Тобто, договір поставки, яким є Договір № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р., є виконаним та, відповідно, зобов'язання за ним припиненими у випадку належного виконання відповідачем (постачальником) своїх зобов'язань з поставки товару та належного виконання позивачем (покупцем) своїх зобов'язань з оплати за поставлений товар.

Так, з наявних в матеріалах справи копій видаткових накладних, банківських виписок та платіжних доручень вбачається, що позивач не у повному обсязі оплатив поставлений відповідачем товар, що також встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2015р. у справі №910/13508/15.

Таким чином, з огляду на невиконання (неналежне виконання) позивачем свого обов'язку з оплати товару, зобов'язання за Договором № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р. не є припиненими, а отже, вказаний договір не є виконаним зі сторони позивача в частині розрахунків за товар, у зв'язку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про можливість зміни ціни договору за умови досягнення згоди між сторонами.

При цьому, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів наявності обставин, які є підставою для визнання оспорюваної додаткової угоди недійсною.

Крім того, відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11 наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач вказував на те, що після укладення оспорюваної додаткової угоди між сторонами були складені акти звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2014р. та станом на 25.09.2014р., а 26.03.2015р. між позивачем, відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квінтайр» було укладено Договір про переведення боргу № 26/03/15-03, відповідно до умов якого первісний боржник (позивач) частково переводить свій борг перед кредитором (відповідачем) за зобов'язаннями, які виникли на підставі Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р. в розмірі 50 000, 00 грн., а новий боржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Квінтайр») приймає на себе зобов'язання за вказаним договором. Вказані обставини, на думку відповідача, свідчать про схвалення позивачем оспорюваної додаткової угоди.

Однак, оскільки директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова аграрна компанія» при укладенні оспорюваної Додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. не було перевищено повноважень, місцевий господарський суд вірно не досліджував обставини схвалення позивачем оспорюваної додаткової угоди.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак, апелянтом не доведено обставини, з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання додаткової угоди недійсною.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для визнання недійсною додаткової угоди № 16 від 12.11.2012р. до Договору № 22/05/12 поставки нафтопродуктів від 22.05.2012р., з підстав викладених в позові.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 01.12.2015р.

У відповідності до ст. 49 ГПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову та залишенні апеляційної скарги позивача без задоволення, судовий збір за подання позову та апеляційної скарги покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 49, 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгова Аграрна Компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. у справі № 910/27878/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2015р. у справі №910/27878/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/27878/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв