ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р. Справа № 909/895/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Мізунь" (надалі ТзОВ "Мізунь"), б/н від 30.10.2015р. (вх. №ЛАГС 01-05/5168/15 від 11.11.2015р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2015р.

у справі № 909/895/15

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" (надалі ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик"), м. Яготин, Яготинський район, Київська область

до відповідача: ТзОВ "Мізунь" с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область

про стягнення коштів в сумі 30 848,24 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2015р. у справі № 909/865/15 (суддя Грица Ю.І.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Мізунь" на користь ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" кошти в сумі 20 511,26 грн., з яких: 6 000,00 грн. - сума основного боргу, 6 799,89 грн. - неустойка, 7 360,90 грн. - інфляційні втрати, 350,47 грн. - 3% річних та судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. В решті позову відмовлено. Провадження в частині стягнення суми основної заборгованості в розмірі 10 000,00 грн. припинено (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог а.с. 68-69).

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими доказами відповідачем не спростована. Перевіривши правильність нарахування позивачем штрафних санкцій та здійснивши їх перерахунок, суд дійшов висновку про помилкове нарахування позивачем інфляційних втрат на суму 336,98 грн., в зв»язку з чим в цій частині позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ "Мізунь" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати та прийняти нове, яким припинити провадження в частині стягнення основного боргу в розмірі 6 000,00 грн. та зменшити розмір нарахованої пені. Зокрема, скаржник зазначає, що на даний час сума основного боргу погашена повністю, відтак стягнення штрафних санкцій в повному розмірі є неправомірним, тому просить суд апеляційної інстанції зменшити на 90% розмір неустойку. При цьому покликається на те, що він не уникав свого обовязку здійснити оплату, а тільки через певні незалежні від нього обставини затримав його виконання, доказом чого є погашення основної частини боргу. Скаржник просить суд прийняти до уваги ступінь виконання зобовязання, причини неналежного виконання зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, стягнення інфляційних та 3% річних, які компенсували позивачу знецінення коштів. На підтвердження скрутного матеріального становища, скаржник долучає до матеріалів апеляційної скарги копії фінансових звітів та оборотно-сальдову відомість.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 01.02.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У звязку з перебуванням судді Гнатюк Г.М. у відпустці, розпорядженням голови суду від 04.02.2016р. внесено зміни в склад колегії суддів по розгляду справи № 909/895/15, замість судді Гнатюк Г.М. введено суддю Якімець Г.Г.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. поновлено строк подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 03.03.2016р.

Позивач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1688/16 від 01.03.2016р.) рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, проте, зазначає, що оскільки відповідач оплатив основний борг в сумі 6 000,00 грн., просить в цій частині провадження припинити, в решті рішення залишити без змін, апеляційну скаргу задовольнити частково. Крім того, просить розгляд апеляційної скарги проводити без його участі.

Відповідач участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Надіслав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/1734/16 від 03.03.2016р.).

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

18.08.2014р. між ТзОВ "Мізунь" (замовник) та ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" (перевізник) укладено договір №2014-18/08, відповідно до умов якого перевізник взяв на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж у міжміському, міжнародному сполученні (згідно заявки на транспортні послуги) до місця призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (вантажоодержувачеві), а замовник зобов'язується сплатити провізну плату за надані перевізником транспортні послуги відповідно до умов договору (а.с. 10-13).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що перевізник здійснює перевезення вантажу на підставі письмових заявок на перевезення, що подаються замовником.

На підставі заявок ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" здійснив перевезення вантажів на загальну суму 74 900,00 грн., що підтверджується актами про надання послуг, які підписано уповноваженими представниками та скріплено печатками сторін:

- №ОУ-00000506 від 26.11.2014р.,

- №ОУ-00000784 від 30.11.2014р.,

- №ОУ-00000077 від 08.12.2014р.,

- №ОУ-00000080 від 08.12.2014р.,

- №ОУ-00000565 від 24.12.2014р.,

- №ОУ-00000846 від 31.12.2014р.,

- №ОУ-00000062 від 12.01.2015р.,

- №ОУ-00000291 від 19.01.2015р. (а.с. 14-21, 30-37).

Пунктом 5.3 договору визначено, що сплата грошової суми за кожне перевезення здійснюється замовником на підставі рахунка-фактури і акту виконаних робіт. Підставою для виставлення рахунка-фактури є підписання акту виконаних робіт.

ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" надіслав на адресу ТзОВ "Мізунь" належним чином оформлені документи по кожному окремому перевезенню (зокрема, рахунки на оплату та акти виконаних робіт), які було отримано відповідачем, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с. 38-41).

Згідно з п.5.4 договору рахунок-фактура повинна бути сплачена замовником протягом 14 банківських днів після отримання замовником належним чином оформлених оригіналів: рахунка-фактури виконавця, податкової накладної та товарно-транспортної накладної, видаткової накладної.

В порушення визначеного умовами договору обов'язку оплати вартості виконаних робі, відповідач розрахувався не в повному обсязі, в зв»язку з чим 24.04.2015р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію про погашення заборгованості за надані послуги (а.с. 42-47).

Проте дана претензія була виконана лише частково, що стало підставою звернення з позовом до суду про стягнення з ТзОВ «Мізунь» 26 000,00 грн. основного боргу, 6 799,89 грн. неустойки, 7 697,88 грн. інфляційних втрат та 350,47 грн. 3% річних.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було оплачено частково борг в розмірі 10 000,00 грн., в звязку з чим позивач звернувся з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути 16 000,00 грн. основного боргу, 6 799,89 грн. неустойки, 7 697,88 грн. інфляційних втрат та 350,47 грн. 3% річних (а.с. 68-69).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

За змістом ст.307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Аналогічні положення закріплено і у ст. 909 ЦК України: за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем послуг по перевезенню вантажу для відповідача на загальну суму 74 900,00 грн. та даний факт не заперечується і відповідачем.

Як зазначалося вище, п.5.4 договору сторони погодили оплату послуг замовником протягом 14 банківських днів після отримання ним належним чином оформленого пакету документів.

Проте, відповідач оплату за надані послуги здійснив частково, в зв»язку з чим станом на 31.07.2015 р. у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в сумі 26 000 грн. основного боргу.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" подано до господарського суду заяву про зменшення позовних вимог (б/н та б/д, зареєстрована в канцелярії суду 25.08.2015 р.), в зв»язку із сплатою відповідачем грошових коштів в сумі 10000 грн., тому просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 16 000 грн. (а.с. 69). Проте, доказів оплати відповідачем вказаної суми позивач не матеріалів справи не долучив.

В подальшому, 22.09.2015 року на адресу господарського суду Івано-Франківської області надійшло клопотання від ТзОВ «Мізунь» № 5352 від 21.09.2015 р. (а.с.72), в якому повідомляє, що станом на 21.09.2015 р. заборгованість (основний борг) відповідача перед позивачем становить 6 000 грн., на підтвердження чого відповідач долучив до матеріалів справи платіжні доручення: від 04.08.2015 р. на суму 10 000 грн.; від 03.09.2015 р. на суму 5 000 грн. та платіжне доручення від 11.09.2015 р. на суму 5 000 грн., у всіх платіжних дорученнях призначенням платежу-згідно договору № 2014-18/08.

Таким чином, із вказаних платіжних доручень вбачається, що позивач, звертаючись із позовною заявою до суду (б/н та б/д зареєстрована в канцелярії суду 11.08.2015 р.)помилково не врахував оплату боргу, здійснену відповідачем платіжним дорученням від 04.08.2015 р. на суму 10 000 грн., тому і звернувся із заявою про зменшення позовних вимог.

Відповідно до ч.11 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи, що в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було здійснено оплату боргу платіжним дорученням від 03.09.2015 р. на суму 5 000 грн. та платіжним дорученням від 11.09.2015 р. на суму 5 000 грн., тому в частині стягнення основного боргу в сумі 10 000,00 грн. провадження у справі правомірно припинено судом першої інстанції, в зв»язку з відсутністю предмета спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сума основного боргу відповідача перед позивачем станом на дату винесення рішення складає 6 000,00 грн., відтак, дана вимога є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Посилання скаржника на те, що сума боргу в розмірі 6 000,00 грн. ним повністю погашена, відтак місцевий господарський суд в цій частині прийняв неправомірне рішення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказана сума боргу була оплачена відповідачем 30.10.2015р., тобто вже після винесення рішення у даній справі. Апеляційна інстанція переглядає рішення суду першої інстанції за матеріалами справи станом на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, як штрафні санкції, передбачено також і статтею 230 ГК України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У п.6.3.2 договору сторони встановили, що у випадку прострочення оплати за надані послуги замовник сплачує перевізнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення платежу.

Згідно поданого розрахунку, позивач нарахував відповідачу пеню за період з 18.02.2015р. по 31.07.2015р. в сумі 6 799,89 грн. (а.с. 50).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати наданих послуг, (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то місцевий господарський суд правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення з відповідача пені в сумі 6 799,89 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно подано розрахунку, позивач нарахував відповідачу інфляційні втрати за період з 01.03.2015р. по 30.06.2015р. в сумі 7 697,88 грн. та 3% річних за період з 18.02.2015р. по 31.07.2015р. в сумі 350,47 грн., виходячи з суми боргу 26 000,00 грн. (а.с. 49).

Суд першої інстанції у відповідності до ст. 55 ГПК України здійснив перерахунок правильності арифметичних нарахувань та дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню частково, а саме, в розмірі 7 360,90 грн., в решті в сумі 336,98 грн. відмовив.

Проте, суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, встановив, що розрахунок суми інфляційних, проведений за допомогою системи «Ліга: Закон» відповідає сумі заявленої позивачем. Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задоволив вимогу щодо стягнення інфляційних втрат в меншому розмірі, відповідно в цій частині слід рішення скасувати, прийняти нове, яким задоволити інфляційні в розмірі заявлених позивачем.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем оплати послуг, колегія суддів вважає, що до задоволення підлягають інфляційні втрати в розмірі 7 697,88 грн. та 3% річних в розмірі 350,47 грн.

Щодо клопотання скаржника про зменшення розмірі пені на 90%, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення наведених норм кореспондуються з п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, відповідно до якої господарському суду надано право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р.).

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

Наведені підстави для зменшення розміру неустойки відповідач пов'язує, зокрема, із важким фінансовим становищем та нерентабельністю господарської діяльності. Проте, колегія суддів вважає, що такі підстави не є тими виключними обставинами, які є підставами для зменшення розміру неустойки, оскільки важке фінансове становище відповідача утворилось внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від відповідача обставин.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГК України).

Сторони, укладаючи договори, повинні розраховувати на власну платоспроможність. А у випадку позивача - на своєчасність та повноту оплати поставленого товару.

Порушуючи строки оплати за договором, відповідач знав про можливість застосування до нього штрафних санкцій, але припустився порушень умов договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції розцінює наведені відповідачем обставини, як такі, що не є підставами для зменшення розміру пені, відтак, у задоволенні клопотання ТзОВ «Мізунь» слід відмовити.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем при зверненні з позовом до господарського суду Івано-Франківської області було сплачено судовий збір в розмірі 1 827,00 грн. Проте, згідно з ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 1, 5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розмірі мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, позивачу необхідно було сплатити судовий збір в розмірі мінімальної заробітної плати 1218, 00 грн. Суд першої інстанції помилково не звернув на це уваги та стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1 827,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду в частині зайво стягненого з відповідача судового збору в розмірі 609 грн. слід скасувати. Позивачу повернути зайво сплачений судовий збір в розмірі 609,00 грн.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід частково скасувати, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу ТзОВ "Мізунь" б/н від 30.10.2015р. залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 13.10.2015р. у справі № 909/895/15 скасувати в частині відмови у стягненні інфляційних в розмірі 336,98 грн., в цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги в частині стягнення інфляційних в розмірі 7 697,88 грн. задоволити повністю.

3. Змінити рішення в частині стягнення судового збору. Стягнути з ТзОВ "Мізунь" (вул. Ровенька, 1, с. Новий Мізунь, Долинський район, Івано-Франківська область, 77543,) на користь ТзОВ "Дженерал ОСОБА_2 Логістик" (вул. Філатова, 112, м. Яготин, Яготинський район, Київська область, 07700, ) судового збору в розмірі 1 218,00 грн. за подання позовної заяви.

4. В решті рішення залишити без змін.

5. Суду першої інстанції видати відповідні накази.

6. Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 339,00 грн. покласти на ТзОВ «Мізунь». (110 % від суми 1 218,00 грн.).

7. Повернути ТзОВ «Мізунь» зайво сплачений судовий збір платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 30 жовтня 2015 р. за подання апеляційної скарги в розмірі 670,71 грн. (2009,71- 1339,00= 670,71).

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

9. Справу передати до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1