РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016Справа №910/594/16
За позовом: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації

«Київоблгаз»

до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії

«Нафтогаз України»

про внесення змін до договору

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Гриньок О.А. - дов. № 14-126 від 15.05.2014 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. на купівлю-продаж природного газу, виклавши в новій редакції п.6.1 статті 6 «Порядок та умови проведення розрахунків».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в зв'язку з істотною зміною обставин після укладення договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. на купівлю-продаж природного газу Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» було направлено на адресу Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» супровідним листом №КV04-CK-4500-1215 від 10.12.2015р. додаткову угоду №20 від 10.12.2015р. до договору про зміну строків розрахунків за договором. Однак, у встановлений чинним законодавством термін, відповідач вищевказану додаткову угоду не підписав.

Ухвалою від 18.01.2016 р. було порушено провадження по справі та призначено судове засідання на 19.02.2016 р.

19.02.2016 р. через канцелярію господарського суду міста Києва Публічним акціонерним товариством Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було подано відзив на позов, згідно змісту якого відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на відсутність всіх обов'язкових складових істотної зміни обставин, що були б достатніми підставами для внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. на купівлю-продаж природного газу.

Під час розгляду справи у судовому засіданні 19.02.2016р. представником Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» було надано пояснення по суті позову.

Відповідач в процесі розгляду справи 19.02.2016р. проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Враховуючи приписи ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.02.2016р. було оголошено перерву до 29.02.2016 р.

22.02.2016р. до господарського суду міста Києва надійшли додаткові пояснення позивача по суті заявлених позовних вимог.

29.02.2016р. відповідачем подано до суду пояснення, відповідно до змісту яких Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» наголошено на відсутності підстав для задоволення позовних вимог. До того ж, вказаним учасником судового процесу зазначено, що зміна укладеного між сторонами правочину призведене до невиправданих витрат відповідача, що виникають у зв'язку з інфляційними процесами.

Представником Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 29.02.2016р. також подано до суду клопотання про фіксування судового процесу, яке було розглянуто та задоволено судом.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Наведене клопотання залишене судом без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст.46 Господарського процесуального кодексу України справи у місцевих господарських судах розглядаються суддею одноособово. Будь-яку справу, що відноситься до підсудності цього суду, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів.

Відповідач, обґрунтовуючи свою заяву, посилається на численність доказів, наданих позивачем та складність спірних правовідносин.

Наразі, за висновками суду розглядувана справа не відноситься до категорії складних справ. Інших підстав для необхідності колегіального розгляду спору відповідачем не представлено, а судом не встановлено.

Крім того, на думку господарського суду, задоволення наведеного клопотання відповідача могло призвести до затягування строків розгляду спору.

В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, враховуючи принципи справедливості та розумності строків розгляду справи, оскільки, за висновками суду, справа №910/594/16 не потребує колегіального розгляду, клопотання Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» залишено без задоволення.

У судовому засіданні 29.02.2016р. позивач не з'явився, представника не направив, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, під час слухання справи у вказаному засіданні суду не скористався. Проте, наведений учасник судового процесу був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, з огляду на таке.

За приписами п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (п.4 ч.2 ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

Отже, враховуючи, що присутність представника Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» у минулому судовому засіданні підтверджується протоколом від 19.02.2016р. судового засідання, суд дійшов висновку, що заявник був обізнаний про час та місце наступного слухання справи.

Наразі, з огляду на неявку позивача в судове засідання 29.02.2016р. господарський суд зазначає наступне. Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, судом прийнято до уваги, що всіма учасниками судового процесу вже було висловлено свою правову позицію по суті позову.

При цьому, суд також зауважує, що явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду справи не заявлялось.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищенаведене, незважаючи на те, що позивач в процесі розгляду справи 29.02.2016р. так і не скористався всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 29.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши всі представлені учасниками судового процесу докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» (покупець) та Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компаніїєю «Нафтогаз України» (продавець) було укладено договір №13-222-ВТВ на купівлю-продаж природного газу, відповідно до п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору.

У п.2.1 укладеного між сторонами правочину зазначено, що продавець передає покупцеві у період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. газ обсягом до 64151 тис.куб.м.

За умовами п.5.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. ціна (граничний рівень ціни) на газ установлюється НКРЕ.

Ціна за 1000 куб.м газу на момент укладання договору становив 3509 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за врегульованим тарифом, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість - 20%. До ціни на газ додається тариф на транспортування природного газу магістральними трубопроводами - 85,60 грн., крім того, податок на додану вартість - 20%, всього з податком на додану вартість - 102,72 грн. До сплати ціна за 1000 куб.м газу - 3664,78 грн., крім того податок на додану вартість у розмірі 20% - 732, 96 грн., всього з податком на додану вартість - 4397,74 грн. (п.5.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р.).

Пунктом 6.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. передбачено, що розрахунки за газ здійснюються покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

Оплата за газ здійснюється з поточного рахунка покупця на поточний рахунок продавця та зараховується як оплата за газ та транспортування природного газу магістральними трубопроводами (п.6.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р.).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на правовідносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2013р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного виконання.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки газу.

Додатковими угодами №1 від 04.04.2013р., №2 від 10.07.2013р., №3 від 08.08.2013р. сторонами погоджено внесення змін до п.5.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. щодо визначення ціни на газ.

У додатковій угоді №4 від 31.12.2013р. сторони погодились викласти п.1.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. в наступні редакції: «За договором продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013-2014 роках природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору». Внесено зміни до п.2.1 ст.2 «Кількість та якість газу», ст.4 «Порядок обліку газу», п.5.2 щодо визначення ціни на газ.

Одночасно, у наведеній додатковій угоді контрагентами досягнуто згоди щодо викладення п.6.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. у наступній редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу».

Крім того, контрагентами визначено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на правовідносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами №5 від 28.04.2014р., №6 від 15.05.2014р., №7 від 10.06.2014р., №8 від 05.09.2014р., №9 від 10.11.2014р., №10 від 08.12.2014р. сторонами погоджено внесення змін до п.5.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. щодо визначення ціни на газ.

Шляхом укладання додаткової угоди №11 від 22.12.2014р. покупцем та продавцем погоджено внесення змін до п.1.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. та викладено його у такій редакції: «За договором продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013-2015 роках природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах договору». Внесено зміни до п.2.1 ст.2 «Кількість та якість газу», ст.4 «Порядок обліку газу», п.5.2 щодо визначення ціни на газ.

Пункт 6.1 викладено у такій редакції: «Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця наступного за місяцем закінчення дії договору в частині поставки газу.».

Наведеною додатковою угодою визначено, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на правовідносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Додатковою угодо №12 від 05.02.2015 р. сторонами було досягнуто згоди щодо внесення змін до п.2.1 та п.5.2 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. в частині визначення кількості та вартості газу.

У додаткових угодах №13 від 10.03.2015р., №14 від 03.04.2015р., №15 від 12.05.2015р., №16 від 03.06.2015р., №17 від 10.07.2015р., №18 від 12.10.2015р. та №19 від 28.10.2015р. сторонами було погоджено внесення змін до умов договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. щодо ціни газу.

11.12.2015р. Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» було скеровано на адресу Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» лист №КV04-CK-4500-1215 від 10.12.2015р. з додатковою угодою №20 від 10.12.2015р. до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р.

Відповідно до змісту означеного проекту додаткової угоди заявник пропонував викласти п.6.1 статті 6 «Порядок та умови проведення розрахунків» у наступній редакції:

«Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору.

Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем і покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці, остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 01 січня 2018 року.

Дата остаточного розрахунку переглядається за ініціативою однієї із сторін у разі істотної зміни обставин, зокрема:

- зміни тарифу на транспортування природного газу;

- підвищення цін на природний газ;

- прийняття або неприйняття органами державної влади наказів, розпоряджень, постанов тощо, які прямо чи опосередковано стосуються взаємовідносин сторін.

Сторона, яка отримала пропозицію про заміну строків остаточних розрахунків за договором, зобов'язана у двадцятиденний строк розглянути її та надати відповідь на таку пропозицію.

У разі наявності розбіжностей з даними пропозиціями, сторона, яка не згодна з пропозиціями, передає питання врегулювання розбіжностей до суду у двадцятиденний строк.

Якщо сторона, яка одержала пропозицію, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності чи не надасть відповіді на пропозиції, то пропозиції другої сторони щодо зміни строків розрахунків вважаються прийнятими.»;

Викласти статтю 11 «Строк дії договору» у наступній редакції:

«Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до 01 січня 2018 року.».

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача підтверджені, Публічним акціонерним товариством Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» додаткову угоду №20 від 10.12.2015р. підписано не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Наразі, обґрунтовуючи необхідність внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. заявник посилається на таке.

Згідно з п.12 ч.2 ст.21 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (чинного на момент виникнення правовідносин) газотранспортні та газорозподільні підприємства зобов'язані дотримуватися норм виробничо- технологічних витрат, витрат на власні потреби та норм питомих витрат природного газу для газотранспортних та газорозподільних підприємств.

Відповідно до п. 4.2. Договору обсяги виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат природного газу визначаються (розраховуються) газорозподільним підприємством згідно з Методикою визначення питомих втрат та виробничо- технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженою наказом №264 від 30.05.2003р. Мінпаливоенерго що зареєстрований в Мінюсті 09.07.2003р. за № 570/7891 (зі змінами та доповненнями) та Методикою визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об'єму газу до стандартних умов, затвердженою Наказом № 595 від 21.10.2003р. Міністерства палива та енергетики України і зареєстрованою в Мінюсті 25.12.2003 за № 1224/8545, що кореспондується з п.1.1. та п.1.2. Наказу №737 від 23.11.2011р. Міністерства енергетики та вугільної промисловості України «Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах».

Згідно вищезазначених Методик виробничо-технологічні (нормовані) втрати газу - це граничний витік газу, під час якого ще можливо забезпечити надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з'єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо. Крім того, до виробничо-технологічних втрат належить об'єм витоку газу під час технічного обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, і з'єднувальних деталей, який не перевищує норм, установлених чинними нормативними документами.

До виробничо-технологічних витрат газу належать витрати газу під час врізування або підключення новозбудованих, або після капітального ремонту, або реконструйованих газопроводів, об'єктів системи газопостачання житлових та громадських будівель, промислових підприємств тощо, а також у разі виконання пусконалагоджувальних робіт на них та витрати газу на опалення газорегуляторних пунктів та іншого газорегуляторного обладнання.

Пунктом 1.3. Наказу №737 передбачено, що на підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу. Міністерство енергетики та вугільної промисловості України впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо- технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Наказом №1060 від 21 грудня 2012 р. Міненерговугілля України «Про затвердження розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газорозподільних підприємств на 2013 рік» розмір нормативних втрат і виробничо- технологічних витрат для ПАТ «Київоблгаз» на 2013 рік становив 61 198,5 тис.куб.м. Відповідно до п. 2.1. Договору заплановані Позивачем обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року складати 64 151,000 тис.куб.м.

Тобто, на думку заявника, на момент укладення спірного правочину, його умови були прийнятними для покупця і останній не міг передбачити істотну зміну обставин в майбутньому.

Наказом № 664 від 24.09.2014р. Міненерговугілля України для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» встановлено граничні обсяги виробничо-технологічних витрат та нормативних втрат природного газу на 2014 рік в розмірі 54 528,000 тис.куб.м., що, за твердженням позивача, менше розрахованих згідно Методик обсягів газу на 50 524,2 тис.куб.м. і складає 51,9 % від заявленого обсягу, а також менше ніж фактично придбано у Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на 6 568,185 тис.куб.м. і складає 89,2 % від фактично закуплених обсягів, що, на думку заявника, унеможливило затвердження НКРЕКП вищого тарифу на транспортування природного газу, який би давав можливість Публічному акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» своєчасно компенсувати вартість закупленого у 2014 році газу на дані потреби.

На виконання Наказу №737 позивач листом №12-3820 від 27.10.14р. надав Міненерговугілля України на затвердження розрахункові обсяги ВТВ та ВТР на 2015 рік в розмірі 111 820,857 тис.куб.м природного газу.

Проте, наказом № 122 від 02.03.2015р. Міненерговугілля України затвердило для заявника обсяг природного газу на ВТВ та ВТР на 2015 рік в розмірі 49 812,000 тис.куб.м, що менше, ніж розраховані Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» розміри на 62008,857 тис.куб.м, тобто на 55,5%.

Не погоджуючись з означеним наказом позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу № 122 від 02.03.2015р. Міненерговугілля Україн в частині встановлення розміру нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на 2015 рік та зобов'язання затвердити на 2015 рік розміри нормативних втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на підставі Методики визначення питомих втрат та виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 30.05.2003 N 264 та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі неприведення об'єму газу до стандартних умов, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 21.10.2003 N 595.

Постановою від 25.09.2015р. Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/15132/15 позов задоволено повністю.

Одночасно, заявником зазначено, що відповідно до п. 1.5. Методики розрахунку тарифів на транспортування та постачання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої Постановою №983 від 04.09.2002р. НКРЕ, тарифи, визначені за цією Методикою, повинні забезпечувати підприємствам з газопостачання та газифікації: покриття економічно обгрунтованих витрат виробництва; отримання передбаченого планом прибутку, достатнього для проведення нормальної виробничо-господарської діяльності: сплату всіх податків, обов'язкових платежів та бюджетних відрахувань відповідно до чинного законодавства України.

Постановою № 514 від 03.03.2015р. НКРЕКП встановила для Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» тариф на транспортування природного газу розподільними трубопроводами - в розмірі 376,90 грн за 1000 м3 (без урахування ПДВ).

Вказані обставини, за твердженнями позивача, призвели до дефіциту коштів для розрахунків за природний газ для потреб ВТВ та ВТР, що не дає покупцю вчасно розрахуватись за обсяги природного газу, отриманого за договором №13-222-ВТВ від 04.01.2013р.

За твердженнями Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз», на момент укладення спірного правочину позивач не міг передбачити настільки значне збільшення ціни на природний газ та водночас незначне збільшення тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, а виконання правочину на діючих умовах порушить співвідношення майнових інтересів сторін і позбавить заявника того, на що він розраховував при укладенні договору.

Вищенаведені обставини у їх сукупності, на думку заявника, свідчать про істотну зміну обставин, що у відповідності до приписів ст.652 Цивільного кодексу України є підставою для внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. та викладення умов останнього в редакції додаткової угоди №20 від 10.12.2015р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ст.651 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Суд зазначає, що жодних звичаїв ділового обороту, які б передбачали іншу форму внесення змін до договору сторонами суду не повідомлено.

За змістом ст.188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

За приписами ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (ч.4 ст.652 Цивільного кодексу України).

За змістом наведених норм зміна господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і за рішенням суду у випадках, що передбачені, в тому числі, ст.652 Цивільного кодексу України.

Отже, закон пов'язує можливість зміни договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України, при істотній зміні обставин. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 23.05.2011р. Верховного Суду України по справі №3-47гс11 та у Листі №10-1390/0/4-12 від 27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про зміну договору на підставі приписів ст.652 Цивільного кодексу України позивачем повинно бути доведено факт одночасного існування всіх чотирьох умов, що перелічені у ч.2 вказаної статті. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 02.02.2016р., від 08.05.2014р. Вищого господарського суду України по справах №910/15260/14, № 910/13550/13 та постанові від 19.02.2014р. Верховного Суду України по справі 6-167цс13.

Проте, всупереч означеним вище приписам чинного законодавства щодо обов'язку та предмету доказування заявником не представлено до матеріалів справи належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів наявності одночасно всіх складових істотної зміни обставин, що були б достатніми для внесення змін до укладеного між сторонами правочину.

Наразі, посилання заявника на виникнення у Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» дефіциту грошових коштів суд до уваги не приймає в якості достатньої підстави для внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. на купівлю-продаж природного газу.

Під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність) (ч.ч.1,2 ст.3 Господарського кодексу України).

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до ст.44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

У відповідності до п.1.5.2 статуту Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» позивач має право, в тому числі, від свого імені вчиняти будь-які правочини, нести обов'язки.

Товариство самостійно планує та здійснює свою діяльність (п.1.5.8 статуту Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»).

Тобто, з наведеного вбачається, що підприємницька діяльність є ризиковою, а виникнення у суб'єкта підприємницької діяльності фінансових ускладнень не може бути підставою для зміни зобов'язання, зокрема, зміни строків його виконання.

До того ж, слід зауважити, що при внесенні змін до договору слід приймати до уваги інтереси обох сторін.

Наразі, суд зауважує, що у відповідності до Указу №151/98 від 25.02.1998р. Президента України «Про реформування нафтогазового комплексу України» з метою сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей економіки України, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, повнішого задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах Кабінетом Міністрів України створено Державну Національну акціонерну компанію «Нафтогаз України».

Метою діяльності Компанії є одержання прибутку від провадження господарської діяльності, сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах (п.5 статуту Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», затвердженого Постановою №1002 від 05.12.2015р. Кабінету Міністрів України).

У даному випадку, викладення умов договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. в редакції додаткової угоди №20 від 10.12.2015р. та фактичне відстрочення оплати за отриманий у 2015р. природний газ до 2018р. (з урахуванням інфляційних процесів) фактично може призвести до порушення балансу інтересів обох контрагентів за правочином.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне зауважити, що фактично всі зміни до нормативних втрат природного газу, які на думку заявника унеможливлюють виконання останнім діючих умов договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р., були затверджені наказами Міненерговугілля до грудня 2014р., тобто, до моменту погодження контрагентами додатковою угодою №11 останньої редакції п.6.1 та ст.11 спірного правочину.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене вище, суд зазначає про відсутність у даному випадку всіх чотирьох необхідних складових істотної зміни обставин, які були б достатньою підставою для внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. у відповідності до приписів ст.652 Цивільного кодексу України.

До того ж, господарський суд зазначає, що позивачем ніяким чином не обґрунтовано наявності підстав для включення до п.6.1 договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. п'ятого - восьмого абзаців наступної редакції: У будь якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 01 січня 2018 року.

Дата остаточного розрахунку переглядається за ініціативою однієї із сторін у разі істотної зміни обставин, зокрема:

- зміни тарифу на транспортування природного газу;

- підвищення цін на природний газ;

-прийняття або неприйняття органами державної влади наказів, розпоряджень, постанов тощо, які прямо чи опосередковано стосуються взаємовідносин сторін.

Сторона, яка отримала пропозицію про заміну строків остаточних розрахунків за договором, зобов'язана у двадцятиденний строк розглянути її та надати відповідь на таку пропозицію.

У разі наявності розбіжностей з даними пропозиціями, сторона, яка не згодна з пропозиціями, передає питання врегулювання розбіжностей до суду у двадцятиденний строк.

Якщо сторона, яка одержала пропозицію, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності чи не надасть відповіді на пропозиції, то пропозиції другої сторони щодо зміни строків розрахунків вважаються прийнятими.».

Отже, враховуючи наведене вище, з огляду на всі фактичні обставини справи, приймаючи до уваги те, що в процесі розгляду спору позивачем так і не було доведено, а судом не встановлено наявності одночасно умов, перелічених у ст.652 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав внесення змін до договору у зв'язку з істотною зміною обставин та відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» до Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про внесення змін до договору №13-222-ВТВ від 04.01.2013р. на купівлю-продаж природного газу.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно з приписами ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

09.03.2016 р.

Суддя О.М. Спичак