КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р. Справа№ 911/1285/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Захарчук Н.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, Дудник А.В. (адвокат, договір про надання правових послуг адвоката б/н від 18.03.2015)

від відповідача: Олійник С.С. (довіреність №22-608 від 18.09.2015)

розглянувши апеляційну скаргу державного підприємства "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)"

на рішення господарського суду Київської області від 05.05.2015

у справі № 911/1285/15 (суддя: Ярема В.А.)

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до державного підприємства "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)"

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 позивач звернувся до господарського суду Київської області з позовною заявою до державного підприємства "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" про зобов'язання відповідача повернути позивачу шляхом вилучення вугілля дерев'яне в кількості 184 000 кг на суму 552 000,00 грн., переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014.

У квітні 2015 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 79 том1), відповідно до якої позивач просив зобов'язати відповідача повернути позивачу вугілля дерев'яне в кількості 184 000 кг на суму 552 000,00 грн, переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, заяву прийнято судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.05.2015 у справі №911/1285/15 позовні вимоги задоволено в повному обсязі: зобов'язано державне підприємство "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" повернути фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 184 000 кг вугілля дерев'яного на суму 552 000,00 грн., переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що підписання відповідачем як договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, так і акта прийому-передачі б/н від 17.01.2014 без будь-яких зауважень чи заперечень, щодо змісту означених документів, свідчить про погодження відповідача з умовами вказаного правочину, а отримання останнім 14.05.2014 претензії позивача про повернення майна поклажодавцеві породжує для відповідача, як зберігача, обов'язок негайно повернути передане на відповідальне зберігання майно у повному обсязі. При цьому, на думку суду першої інстанції, відповідачем не доведено належним чином в розумінні ст. 34 ГПК України, обставин, які б підтверджували підписання спірного договору від імені підприємства Білоцерківської виправної колонії (№35) не директором - Рачінським А.А., а іншою, не уповноваженою на це особою. Крім того, відповідачем було частково повернуто позивачу передане за договором майно, що підтверджується підписами та відбитками печаток сторін на актах прийому-передачі б/н від 18.07.2014, 21.07.2014, 08.08.2014, 11.08.2014, 14.08.2014 та 15.08.2014, що, також вказує на повне схвалення договору стороною у зобов'язанні - відповідачем, як зберігачем.

Не погоджуючись із винесеним рішенням, відповідач - державне підприємство "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Київської області від 05.05.2015 скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що договір відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 та акт прийому-передачі від 17.01.2014 уповноваженим представником відповідача не підписувались та не реєструвались в журналі господарських договорів за 2014 рік, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволені клопотання про проведення експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 було прийнято до провадження апеляційну скаргу державного підприємства "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" та призначено справу № 911/1285/15 до розгляду.

16.06.2015 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній вказав на те, що судом першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення, підстави для скасування відсутні.

У подальшому у судовому засіданні оголошувалась перерва.

У судовому засіданні 30.06.2015, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення клопотання представника відповідача, поданого через відділ документального забезпечення суду 30.06.2015 та призначення у справі судової технічної експертизи, проведення якої доручено Київському Науково дослідному інституту судових експертиз.

Ухвалою від 30.06.2015 було призначено у справі судову технічну експертизу, провадження у справі зупинено.

05.02.2016 через відділ документального забезпечення суду від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експертів та матеріали справи № 911/1285/15.

Враховуючи вищевикладене, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2016 поновлено апеляційне провадження у справі №911/1285/15 та призначено справу до розгляду на 01.03.2016.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Київської області скасувати.

Представник позивача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду Київської області залишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.01.2014 між ФОП ОСОБА_2 (далі-поклажодавець) та Підприємством Білоцерківської виправної колонії (№35) (далі-зберігач) було укладено договір відповідального зберігання №1 (далі-договір), відповідно до якого товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем і повернути цей товар поклажодавцеві у схоронності. (п.1.1. договору) (а.с.11-13,том 1)

17.01.2014 сторонами було підписано акт прийому-передачі до договору, відповідно до якого позивач передав, а відповідач прийняв на відповідальне зберігання 249 900 кг вугілля дерев'яного, оціночною вартістю 750 000,00 грн. (а.с. 14, том 1)

Відповідно до п. 2.1.4. договору, зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

При цьому, відповідно до п. 2.3. договору відповідального зберігання № 1 від 16.01.2014 року сторони погодили, що зберігач не має права користування майном.

Згідно з п. 6.2. строк дії договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 6.1 цього договору та закінчується 31.12.2014. В межах строку дії вказаного договору відповідачем було відмовлено позивачу в отриманні дерев'яного вугілля, переданого на зберігання за договором, у зв'язку з чим останнім було направлено претензію, в якій зазначав про необхідність термінового повернення належного йому майна або компенсування його вартості.(а.с.52, том 1)

Відповідачем (зберігачем за договором) свої зобов'язання за договором було виконано не в повному обсязі, а саме - передано вугілля дерев'яне загальною вагою 65 900 кг, що підтверджується актами прийому-передачі б/н від 18.07.2014, 21.07.2014, 08.08.2014, 11.08.2014, 14.08.2014 та 15.08.2014. (а.с.15-20, том 1).

Оскільки відповідач не повернув в повному обсязі вугілля надане на зберігання, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про зобов'язати Державного підприємства Білоцерківська виправна колонія Управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Києвській області № 35 повернути позивачу вугілля дерев'яне в кількості 184 000 кг на суму 552 000,00 грн, переданого за договором відповідального зберігання №1 від 16.01.2014

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що матеріалами справи належним чином доведено факт наявності порушень відповідачем взятих на себе господарських зобов'язань за договором відповідального зберігання, а саме - повернуто отримане на зберігання дерев'яне вугілля частково вагою 65 900 кг , внаслідок чого відповідачу необхідно повернути позивачу дерев'яне вугілля вагою 184 000 кг вартістю 552 000,00 грн.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити на наступне.

Так, відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ст. 938 ЦК України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. При цьому, згідно з приписами ч.1 ст. 953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Вказана норма кореспондує з п. 2.1.4 договору зберігання від 16.01.2014 року за №1.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, підписання відповідачем як договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014, так і акта прийому-передачі б/н від 17.01.2014 без будь-яких зауважень чи запереч щодо змісту означених документів, свідчить про погодження відповідача з умовами вказаного правочину. Проте, всупереч умовам чинного договору та вимогам діючого законодавства України, відповідач, отримавши 14.05.2014 претензію про повернення майна свій обов'язок негайно повернути передане на відповідальне зберігання майно у повному обсязі виконав, повернувши із взятих на зберігання 249 900 кг вугілля дерев'яного лише 65 900 кг, внаслідок чого неповернутими залишилось 184 000 кг.

Необґрунтованими є заперечення відповідача про те, що між ним та позивачем договір не укладався та відсутні будь-які договірні відносини в 2014 році зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 зі сторони відповідача підписано директором - Рачінським А.А., доказів щодо недостатності обсягу повноважень на підписання тощо суду не надано.

Відповідно до п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Отже, часткове повернення відповідачем вугілля дерев'яного вагою 65 900 кг, що зберігалось на території колонії, спростовує доводи апеляційної скарги про те, що вказаний правочин відповідачем не укладався взагалі та підтверджує його схвалення.

Крім того, договір відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 відповідачем в судовому порядку не оскаржувався, рішенням суду недійсним не визнавався.

Вказані обставини підтверджуються також висновком судової технічної експертизи, проведеної під час розгляду справи в апеляційній інстанції, в якому вказано, що зміни шляхом підчистки, травлення, дописок у тексти договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 та акта прийому-передачі до договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 не вносились (а.с. 6-26, том 2).

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем доведено, а відповідачем належними та допустимими доказами, відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, не спростовано факт укладення договору відповідального зберігання №1 від 16.01.2014 й акта прийому-передачі б/н від 17.01.2014 до нього та подальше його схвалення і виконання його відповідачем, шляхом часткового повернення вугілля дерев'яного загальною вагою 65 900 кг, що підтверджується актами прийому-передачі б/н від 18.07.2014, 21.07.2014, 08.08.2014, 11.08.2014, 14.08.2014 та 15.08.2014, отже, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду Київської області від 05.05.2015 у справі № 911/1285/15, отже, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державного підприємства "Підприємство Білоцерківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області (№35)" на рішення господарського суду Київської області від 05.05.2015 у справі № 911/1285/15 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Київської області від 05.05.2015 року у справі № 911/1285/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/1285/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко