ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 березня 2016 р. Справа № 902/131/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Горейка М.В.

представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність від 15.12.2015р., паспорт серії МЕ 906120 виданий Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві від 28.10.2008р.;

відповідача: ОСОБА_2 (керівник), паспорт серії АВ 169532 виданий Замостянським РВ УМВС України у Вінницькій області від 10.10.2000р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Українські землі-2011" (вул. Соборна, 105-Б, м. Ірпінь, 08200; АДРЕСА_1, 19200)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Рітон" (вул. Вінницька, буд. 49-Б, смт. Сутиски, Тиврівський район, Вінницька область, 23320)

про стягнення 571568 грн заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

товариство з обмеженою відповідальністю "Українські землі-2011" звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Рітон" 739491 грн 95 коп. заборгованості.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.02.2016р. порушено провадження у справі №902/131/16 з призначенням до розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні (03.03.2016р.) представник позивача заявлені позовні вимоги в частинні стягнення основного боргу та 3% річних підтримав в повному обсязі, в частині стягнення інфляційних втрат подав до суду заяву про зменшення позовних вимог вх. №06-52/1928/16 від 03.03.2016р., в якій зменшив розмір заявлених до стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 167923 грн 95 коп., відтак просив стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Рітон" 11890 грн інфляційних втрат.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 Господарського процесуального кодексу України, заява представника позивача про зменшення позовних вимог судом прийнята як така, що не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб.

При цьому варто зазначити, що пунктом 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року" №01-8/482 від 13.08.2008 року роз'яснено, що в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Факт зменшення ціни позову обов'язково відображається господарським судом в описовій частині рішення зі справи. При цьому будь-які підстави для припинення провадження у справі в частині зменшення позовних вимог у господарського суду відсутні.

Поряд з цим, представником відповідача в судовому засіданні подано відзив №39 від 02.03.2016р. (вх. №06-52/71927/16 від 03.03.2016р.) на позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю "Рітон", в якому останній визнав заявлений товариством з обмеженою відповідальністю "Українські землі-2011" позов в частинні стягнення основного боргу та 3% річних. Позов в частинні стягнення інфляційних втрат визнав частково в сумі 11890 грн.

З огляду на те, що такі дії відповідача не суперечать законодавству, не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає визнання позову відповідачем в частинні основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат в сумі 11890 грн.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14.06.2012р. та 16.06.2013р. між товариство з обмеженою відповідальністю "Українські землі-2011" (позикодавець, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Рітон" (позичальник, відповідач) укладено договори про надання поворотної (безвідсоткової) фінансової допомоги №3 та №6 відповідно (Договори).

Відповідно до п. 1.1. Договорів позикодавець надає позичальнику поворотну (безвідсоткову) фінансову допомогу, та позичальник зобовязується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно із п. 2.1. Договору №3 від 14.06.2012р. поворотна безпроцентна фінансова допомога надається часинами в національній валюті України в межах суми 1350000 грн без ПДВ. Перша частина поворотної фінансової допомоги в розмірі 80000 грн без ПДВ надається позикодавцем не пізніше 10 робочих днів з дати підписання договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору №6 від 16.06.2013р. поворотна безпроцентна фінансова допомога надається часинами в національній валюті України в межах суми 2000000 грн без ПДВ.

Пунктами 2.3 Договорів встановлено, що поворотна фінансова допомога надається терміном до 1 року з дати підписання договору шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника з особового або іншого рахунку позикодавця.

Згідно із п.п. 3.1, 7.1. Договорів поворотна фінансова допомога підлягає поверненню за вимогою позикодавцю. Позикодавець має право вимагати дострокового повернення наданої поворотної фінансової допомоги, письмово попередивши про це позичальника за 15 робочих днів.

Відповідно до п. 8.1 Договору №3 від 14.06.2012р. договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 14.06.2013р.

Згідно із п. 8.1 Договору №6 від 16.06.2013р. договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 16.06.2014р.

Свої зобов'язання за договорами позивач виконав належним чином, надавши відповідачу поворотну фінансову допомогу в сумі 1604000 грн (1314000 грн перераховані кошти згідно договору №3 від 14.06.2012р. + 290000 грн перераховані кошти згідно договору №6 від 16.06.2013р.), що підтверджується наявним в матеріалах справи банківськими виписками по особовому рахунку позивача, поясненнями позивача та іншими матеріалами справи.

Однак, відповідач свої зобов'язання щодо повернення поворотної (безвідсоткової) фінансової допомоги виконав частково, отриманні кошти повернув в сумі 1058600 грн (кошти повернуті згідно договору №3 від 14.06.2012р.), відтак у нього виникла заборгованість перед позивачем щодо повернення коштів наданих згідно вищевказаних договорів в сумі 545400 грн (255400 грн згідно договору №3 від 14.06.2012р. + 290000 грн згідно договору №6 від 16.06.2013р.).

Про наявність заборгованості згідно вказаних договорів також свідчать наявні в матеріалах справи акти звірки взаєморозрахунків підписанні директором відповідача, що в свою чергу підтверджує визнання останнім факту заборгованості в сумі 545400 грн.

Листом вих. №25 від 21.01.2016р. у відповідь на претензію позивача вих. №08/12/15 від 18.01.2016р. відповідачем повідомлено позивачу про визнання заборгованості згідно кредитних договорів в сумі 545400 грн. Крім того, у вказаному листі відповідач, у звязку із існуванням заборгованості контрагентів та через виконання зобовязань перед іншими кредиторами просив відстрочити позивача виконання договірних зобовязань на три місяці.

Не проведення розрахунків згідно умов договорів поворотної (безвідсоткової) фінансової допомоги в строки обумовлені договором в добровільному порядку спонукало позивача звернутись з позовом про стягнення заборгованості за вказаним договором до суду.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст правовідносин, які склались між сторонами та характер взятих ними на себе зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договорів позики.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів, суд вважає вимогу позивача про стягнення боргу в розмірі 545400 грн (255400 грн згідно договору №3 від 14.06.2012р. + 290000 грн згідно договору №6 від 16.06.2013р.) правомірною та обґрунтованою, з огляду на що задовольняє її в повному обсязі. При цьому, суд відповідно до приписів ст.ст. 22, 78 ГПК України, приймає до уваги визнання позову в цій частині відповідачем, про що останнім зазначено у відзиві на позовну заяву.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 14278 грн 3% річних за період прострочення з 16.06.2014р. по 05.02.2016р. (згідно договору №6 від 16.06.2013р.) та 179813 грн 95 коп. інфляційних втрат за період з 16.06.2014р. по 05.02.2016р. (згідно договору №6 від 16.06.2013р.), за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам чинного законодавства.

Перевіркою правильності нарахування 3% річних та інфляційних втрат судом виявлено помилки у визначенні періодів їх нарахування. Так позивачем вказано період їх нарахування з 16.06.2014р. по 05.02.2016р., тоді як мало б бути зазначено, з урахуванням положень п. 8.1 Договору, з 17.06.2014р. по 05.02.2016р.

Здійснивши обрахунок 3% річних у правильному періоді (періоді визначеному судом) за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх розмірі 14277 грн 53 коп., який є меншим ніж той який заявлений позивачем 14278 грн, а тому решта заявлених до стягнення 47 коп.-3% річних задоволенню судом не підлягають.

Крім того, здійснивши обрахунок інфляційних втрат у правильному періоді (періоді визначеному судом) за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН", суд визначив їх розмірі 179348 грн 79 коп., однак враховуючи заяву позивача про зменшення позовних вимог вх. №06-52/1928/16 від 03.03.2016р., до стягнення підлягають вимоги в цій частині в розмірі 11890 грн.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч вище наведеному та вимогам ухвал суду відповідач не подав до суду доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення основного боргу, 3% річних та інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст. 49 ГПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам. Разом з тим, за відсутності клопотання позивача, судом не вирішується питання щодо повернення останньому судового збору в розмірі 2518 грн 86 коп., повязане із поданням ним заяви про зменшення позовних вимог вх. №06-52/1928/16 від 03.03.2016р.

Керуючись ст.ст.4-3,4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 78, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольни частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Рітон" (вул. Вінницька, буд. 49-Б, смт. Сутиски, Тиврівський район, Вінницька область, 23320, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Українські землі-2011" (вул. Соборна, 105-Б, м. Ірпінь, 08200; АДРЕСА_1, 19200, ) 545400 грн основного боргу (255400 грн згідно договору №3 від 14.06.2012р. + 290000 грн згідно договору №6 від 16.06.2013р.), 14277 грн 53 коп. 3% річних, 11890 грн інфляційних втрат та 8573 грн 51 коп. витрат зі сплати судового збору.

В задоволенні позову в частинні стягнення 47 коп.-3% річних відмовити.

Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 09 березня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи