КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р. Справа№ 927/1364/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Варес М.О. - керівник

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2016

у справі №927/1364/15 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Козелецький комбікормовий завод»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп»

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Козелецький комбікормовий завод» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп» (далі, відповідач) про визнання недійсним Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.03.2015.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в момент вчинення Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.03.2015 було порушено приписи статей 203, 215, 92 Цивільного кодексу України та статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 за заявою позивача вжито заходів до забезпечення позову, а саме: накладено арешт на нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп», а саме на комплекс нежитлових будівель, загальною площею 4 784,7 кв.м., що розташований за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, смт. Козелець, вулиця Комсомольська, будинок 100а, який складається з виробничого комплексу - «А», загальною площею 313,6 кв.м.; вентиляційної «а», загальною площею 24,7 кв.м.; адміністрації «А1», загальною площею 373,1 кв.м.; складу - «А2», загальною площею 395,6 кв.м.; складу - «А3», загальною площею 138,7 кв.м.; силосного корпусу - «А4», загальною площею 1295,5 кв.м.; добудови - «а1», загальною площею 46,3 кв.м.; навісу - «а2», добудови - «а3», загальною площею 30,1 кв.м.; естакади - «а4»; силосного корпусу - «Б», загальною площею 1675,8 кв.м.; естакади - «б»; естакади - «61», майстерні - «В», загальною площею 143,5 кв.м.; зерно-сушильного цеху - «Г», загальною площею 42,9кв.м.; котельні - «Д», загальною площею 67,1 кв.м.; майстерні - «Е», загальною площею 117,5 кв.м.; добудови - «е», загальною площею 33,6 кв.м.; вагової - «Є», загальною площею 24,8 кв.м.; прохідної «Ж», загальної площі 7,4 кв.м.; ганку - «ж1», візеровні - «З», загальною площею 27,0 кв.м.; ганку «з1», сушильні - «Л», загальною площею 27,5 кв.м.; трансформатору - «Т», вбиральні - «У»; огорожі - «1-6»; навісу - «є» (далі, разом Нерухоме майно).

Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 про вжиття заходів до забезпечення позову, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати зазначену ухвалу Господарського суду міста Києва, у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, незаконною, винесеною з порушенням норм процесуального права, порушує права та законні інтереси апелянта, а тому підлягає скасуванню.

Так, у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що прийняття ухвали про забезпечення позову порушує права та охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками судового процесу, а саме, іпотекодержателя за договором іпотеки від 10.09.2015.

Апелянтом зазначено, що укладення договору іпотеки відбулось значно раніше, ніж подання позову у даній справі, за відсутності пред'явлених вимог до укладання договору іпотеки з боку позивача та за відсутності невиконаних спірних зобов'язань, а тому вважати укладання позивачем 10.09.2015 договору іпотеки фактом, що може свідчити про підготовчі дії відповідача щодо реалізації майна, є помилковим.

Крім того, скаржник наголосив на тому, що накладення арешту на комплекс нежитлових будівель має наслідком повне припинення господарської діяльності останнього.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 25.02.2016.

У судове засідання, призначене на 25.02.2016, представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, 24.02.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення у справі, у яких просив відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, оскаржувану ухвалу суду просив залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 скасувати, у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення представника відповідача, судова колегія вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 18.01.2016 позивачем до Господарського суду міста Києва була подана заява про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на Нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп».

Заява обґрунтована тим, що відповідач вчиняє дії, які можуть у подальшому унеможливити виконання судового рішення - уклав договір іпотеки від 10.09.2015, за яким майно, яке є предметом спірного договору купівлі-продажу, перейде у власність третіх осіб. З огляду на це, за твердженнями позивача, є достатні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» питання про забезпечення позову може вирішуватися господарським судом як без проведення окремого судового засідання, так і в засіданні з викликом представників сторін, інших учасників судового процесу із заслуховуванням їх думки.

Згідно приписів статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом вищезазначеної статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Також, відповідно до абзацу 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Позов, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 67 Господарського процесуального кодексу України, забезпечується накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, що кореспондує зі способами захисту порушеного права. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 652.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як зазначає позивач та вбачається із доданих ним до заяви про забезпечення позову інформаційних довідок від 28.08.2015 та від 12.01.2016 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого 10 вересня 2015 року між ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп» було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_4. В іпотеку передано майно, яке є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: комплекс нежитлових будівель, загальною площею 4 784,7 кв.м., що розташований за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, смт. Козелець, вулиця Комсомольська, будинок 100а.

Враховуючи дану обставину, колегія суддів зазначає, що такі дії відповідача свідчать про фактичну наявність обставин, з якими пов'язується застосування такого заходу до забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, оскільки існує реальна загроза, що при невжитті заходів забезпечення позову, відповідачем можуть бути вчинені дії, спрямовані на створення умов, за якими подальше виконання рішення суду та застосування наслідків недійсності правочину буде унеможливлено.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно задовольнив заяву, на предмет захисту прав позивача, у повному обсязі.

Судом визнана наявність зв'язку між вказаним заходом забезпечення позову і предметом спору, співрозмірність та адекватність заходу із заявленими позивачем вимогами.

Вжиття наведеного заходу до забезпечення позову сприятиме запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді та в разі задоволення позову - забезпечить можливість відновлення його порушених прав.

Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

Відповідно до приписів частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Посилання відповідача на те, що накладення арешту на Нерухоме майно має наслідком повне припинення господарського діяльності останнього, оскільки станом на дату розгляду спору єдиним видом діяльності відповідача є здавання в оренду комплексу нежитлових будівель колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Водночас, як вбачається із виписки з ЄДРПОУ, основним видом діяльності ТОВ «Фрі Груп» є інша поштова та кур'єрська діяльність.

Таким чином, накладення арешту на комплекс нежитлових будівель, загальною площею 4 784,7 кв.м., що розташований за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, смт. Козелець, вулиця Комсомольська, будинок 100а, на думку суду, не може призвести до припинення діяльності відповідного суб'єкта господарювання.

Отже, обґрунтованим та адекватним заходом до забезпечення позову у даній справі є накладення арешту на нерухоме майно відповідача, що з одного боку не призведе до перешкоджання господарської діяльності відповідача, а з іншого боку може забезпечити виконання рішення у випадку задоволення позову та застосувати наслідки недійсності спірного правочину, тобто забезпечується збалансованість інтересів сторін. Враховуючи той факт, що в ході розгляду справи нерухоме майно відповідача, придбане ним у позивача за спірним договором може бути відчужене відповідачем, у позивача не буде можливості виконати рішення суду в примусовому порядку, або таке виконання буде утруднено чи взагалі неможливо.

Доводи скаржника з приводу того, що оскаржувана ухвала про забезпечення позову порушує права та охоронювані законом інтереси осіб, що не є учасниками судового процесу, а саме, право іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок предмету іпотеки за договором іпотеки від 10.09.2015 колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки не спростовують вищезазначених висновків суду, адже предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 04.03.2015, укладеного між позивачем та відповідачем, стороною якого іпотекодержатель за договором іпотеки від 10.09.2015 не являється, у той час, як вжиття вказаних заходів забезпечення позову спрямоване на забезпечення виконання рішення у випадку задоволення позову та застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу та перебуває у безпосередньому зв'язку із предметом позову.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що як зазначає позивач у своїх поясненнях від 24.02.2016 та підтверджується відомостями, наявними у системі «Діловодство спеціалізованого суду», станом на дату прийняття даної постанови рішенням Господарського суду міста Києва від 17.02.2016 у справі №927/1364/15 позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Козелецький комбікормовий завод» задоволено в повному обсязі та визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Козелецький район, смт Козелець, вул. Комсомольська, буд. 100а, загальною площею 4 784, 7 кв. м. від 04.03.2015, укладений Закритим акціонерним товариством «Козелецький комбікормовий завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований у реєстрі за номером № 652.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 обґрунтованою та такою, що відповідає чинному законодавству, підстав для її скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрі Груп» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 залишити без змін.

Матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 у справі №927/1364/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко