ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р.Справа № 922/6446/15

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Хотенця П.В.
при секретарі судового засідання Гаврильєву О.В.

розглянувши справу

за позовом Військової частини НОМЕР_1 , м. Харків
до Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин", м. Харків
про стягнення 41456,40 грн.
за участю представників сторін:
позивача - Харланов В.І., дов. № 1296 від 11.08.2015 року

відповідача - Падалко Т.В., дов. № 659 від 17.08.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Розглядається позовна вимога про стягнення з відповідача 41456,40 грн. майнової шкоди, завданої неналежним виконанням обов*язків посадових осіб підприємства, під час прийому та зберігання автомобільної техніки.

Представник позивача у судовому засіданні 15 лютого 2016 року та у наданих додаткових поясненнях підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 15 лютого 2016 року та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову. У наданій заяві просить суд застосувати строк позовної давності,

У судовому засіданні 15 лютого 2016 року було вказано, що заява відповідача про застосування строку позовної давності буде розглянута у наступному судовому засіданні та оголошено перерву до 17 лютого 2016 року до 16 годин.

17 лютого 2016 року судове засідання було продовжено у тому ж складі суду.

Представник позивача у судовому засіданні та у наданих додаткових поясненнях підтримує заявлені позовні вимоги і просить їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні та у відзиві на позовну заяву проти заявлених позовних вимог заперечує, просить відмовити у задоволенні позову. У наданій заяві просить суд застосувати строк позовної давності,

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення повноважних представників сторін, судом встановлено наступне.

19 березня 2011 року на підставі наряду Центрального автомобільного управління Збройних Сил України Озброєння Збройних Сил України (Військова частина НОМЕР_2 ) № 228 та розпорядження начальника Центрального бронетанкового управління Збройних Сил України № 342/3/3/824 від 12 квітня 2011 року командиром Військової частини НОМЕР_1 (позивачем) підполковником ОСОБА_1 , було організовано переміщення та прийом 43-х одиниць автомобільної техніки 4-ї категорії від Державного підприємства "110 Харківський автомобільний ремонтний завод", який на даний час має назву Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" (відповідач). Під час прийому автомобільної техніки був виявлений значний некомплект на вищевказаній автомобільній техніці, про що було зазначено в актах прийому форма 4, затвердженому командиром Військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 № 140-182 від 16 вересня 2011 року. При виявленні недоліків командир Військової частини НОМЕР_1 повідомив Військову частину НОМЕР_2 . Командир Військової частини НОМЕР_2 05 березня 2012 року за вихідним № 342/4/5/79 надав вимогу щодо проведення приймання автомобільної техніки за фактичним станом згідно актів приймання. Довідки-розрахунки до некомплектів автомобільної техніки зазначених у актах прийому № 140-182 від 16 вересня 2011 року були затверджені командиром Військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 № 36-78 від 28 лютого 2013 року, в яких виявлено загальну суму нестачі у розмірі 41456,40 грн. До надходження розпорядження командира Військової частини НОМЕР_2 № 342/3/3/824 від 05 березня 2012 року на адресу відповідача були надані копії актів прийому від 16 вересня 2011 року № 140-182 та лист від 04 січня 2012 року № 21 з проханням прийняти рішення щодо укомплектування автомобільної техніки майном, якого не вистачає, або надати документи, які підтверджують некомплект автомобільної техніки. У відповідь на дане звернення відповідач надав акти технічного стану на передані 43 одиниці автомобільної техніки, які були складені на даному підприємстві та затверджені директором підприємства ОСОБА_2 , у розділі III "Комплектність" яких відображено некомплект майна на зазначену техніку у сумі 26030,17 грн.

Аудиторським звітом № 234/1/31/35 від 06 березня 2013 року (пункт 2 розділу 4 "рекомендації", та пункт 2.2. "автомобільна служба") та про результати внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Військової частини НОМЕР_1 за період з 25 березня 2011 року по 13 лютого 2013 року було винесено рекомендацію: "в термін до 05 квітня 2013 року прийняти рішення щодо відшкодування суми нестачі в розмірі 41456,40 грн., відповідно вимог чинного законодавства".

Під час проведення аудиту відповідачу було надіслано запит № 264 від 25 лютого 2013 року щодо надання копій дозволів військового органу управління на прийом вищезазначеної техніки на капітальний ремонт з некомплектом. У відповідіь листом відповідача № 134 від 26 лютого 2013 року було повідомлено, що зазначені в запиті документи були знищені відповідно до переліку документів, що утворюються в діяльності Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 401 від 18 листопада 2003 року.

05 квітня 2013 року у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено службове розслідування. в ході якого, позаштатний дізнавач Військової частини НОМЕР_1 майор Євтухов О.В., дійшов висновку, що зазначена нестача виникла внаслідок неналежного прийому та зберігання автомобільної техніки з інших військових частин Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" і не може обліковуватися як нестача позивача.

Представник позивача вказує, що в подальшому Військова частина НОМЕР_1 зверталася до Харківської прокуратури з нагляду за додерженням законів у воєнній сфері з проханням захисту прав та законних інтересів у майновому відношенні, що виникли між позивачем та Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин". Прокурорською перевіркою № 24-2079 від 24 травня 2013 року було вставновлено, що зазначена автомобільна техніка (43 одиниці), протягом 2003-2007 років передавалася на ремонт відповідачу від інших військових частин, а сума нестачі у розмірі 41456,40 грн. складається з 13312,38 грн., що виникла внаслідок тривалих порушень порядку зберігання техніки відповідачем, а залишок нестачі на суму 28144,02 грн. виник ще до передачі вказаної автомобільної техніки відповідачу від інших військових частин. 13 травня 2013 року за вихідним № 24-1910 Харківською прокуратурою з нагляду за додерженням законів у воєнній сфері відповідачу було внесено Подання "Про усунення порушень Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", причин та умов, що їм сприяли". 05 липня 2013 року за вихідним № 24-2740 Харківською прокуратурою з нагляду за додерженням законів у воєнній сфері позивачу було винесено Подання "Про скасування пунктів 3. 4 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 182 від 18 червня 2013 року "Про притягнення до матеріальної відповідальності посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 ", в якому, зокрема, зазначається, що вину посадових осіб Військової частини НОМЕР_1 у виявленні нестачі не встановлено.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд, оцінює критично та відхиляє доводи позивача з огляду на наступне.

Порядок зберігання техніки визначається Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" та Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами, організаціями Збройних Сил України.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" органом, який здійснює управління військовим майном є Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних сил України.

Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Силах України на праві оперативного управління. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку (стаття 3).

Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна Збройних сил України визначено: закріплення військового майна за військовими частинами здійснює Міноборони, як центральний орган управління Збройних сил України (пункт 3); умови зберігання військового майна повинні забезпечувати збереження його належного якісного (технічного) стану, виключати можливість втрати (пункт 13).

Тобто, зазначеними нормативними актами чітко визначено, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань і вони здійснюють їх зберігання, оперативний облік, тощо.

Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" згідно з наказом № 409 від 14 липня 2006 року виключено зі складу Збройних Сил України. Відповідно до нового Статуту, Державне підприємство "Харківський завод спеціальних машин" є державним, унітарним комерційним підприємством, а не військовим формуванням.

На директора Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин" не покладено обов*язки забезпечення, зберігання озброєння і військової техніки та відповідальність за втрату або зіпсування військового майна.

З матеріалів справи вбачається, що фактично відповідач здійснював зберігання військового майна. При цьому, договори на його зберігання з Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" не укладались.

Таким чином функції контролю за збереженням військового майна покладено на власника - Міністерство оборони України, а не на Військову частину НОМЕР_1 .

Зобов*язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України. Підставами виникнення цивільних прав та обов*язків є договір на зберігання техніки з Міністерством оборони. Матеріали справи свідчать про те, що договірні відносини між сторонами ґрунтуються на актах прийому-передачі форми 4, затверджені командиром Військової частини НОМЕР_1 підполковником Сидоренко Є.А. від 16 вересня 2011 року. Тобто в даних правовідносинах не встановлено правових наслідків щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі 41456,40 грн.

Харківською прокуратурою. з нагляду за додерженням законів у воєнній сфері проведено перевірку додержання і зстосування посадовими особами Державного підприємства "Харківський завод спеціальних машин" Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

За результатами перевірки було винесено подання № 24-1910 від 13 травня 2013 року щодо вжиття заходів до відшкодування шкоди у розмірі 13312.38 грн. та притягнення до дисциплінарної відповідальбності матеріально-відповідальних осіб. які відповідають за зберігання військового майна.

По результату розгляду подання Державним підприємством "Харківський завод спеціальних машин" було проведено службове розслідування щодо некомплекту поставленої автомобільної техніки № 132 від 04 липня 2013 року.

Матеріали справи свідчать про те, що відповідачем листом № 549 від 04 липня 2013 року надано відповідь до прокуратури, що виявити некомплект автомобільної техніки на суму 13312,38 грн., переданої до Військової частини НОМЕР_1 неможливо у зв*язку з звільненням матеріально-відповідальної сооби.

Факт завдання збитків, зазначений в Аудиторському звіті № 234/1/31/35 від 06 березня 2013 року щодо перевірки внутрішньої діяльності позивача за період з 25 березня 2011 року по 13 лютого 2013 року носить лише рекомендаційний характер, є носієм інформації щодо документообороту в односторонньому порядку. Комісійно, двустороньо дані документи (Акти) не підписані. Тобто цей аудит не може бути належним та допустимим доказом в підтвердженя вини відповідача.

За таких обставин, суд ввважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, не підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами, та такими, що не підлягають задоволенню, адже позивачем не доведено наявність у діях відповідача усіх елементів складу цивільного правопорушеня, зокрема, позивачем недоведено противоправності у діях відповідача, а так само наявності причинного зв*язку між діями відповідача і завданними державі в сосбі Міністерства оборони України збитками.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тривалістю у три роки. Згідно з вимогами статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давності застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи вище викладене, суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, як в необґрунтованій, недоведеній матеріалами справи та такій, що ґрунтується на хибному тлумачення норм чинного законодавства України, адже у випадку, коли судом не встановлено порушень законодавства з боку відповідача, суд має відмовити у позові з цих підстав, а не з підстав пропущення строку позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав державне мито покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності,

У позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя П.В. Хотенець