ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2016 р.Справа № 915/1598/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів секретар судового засідання: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_5 довіреність
від відповідача:ОСОБА_6 довіреність
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області
на рішення господарського судуМиколаївської області
від22.10.2015 року
у справі№ 915/1598/15 (суддя: Коваль С.М.),
за позовомДержавного підприємства Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області
до Дослідного господарства Реконструкція Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Лепетиха Миколаївської області
простягнення 50353,08грн.

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області (далі «Позивач») звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом про стягнення з Дослідного господарства Реконструкція Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Лепетиха Миколаївської області (далі «Відповідач») заборгованості у розмірі 50353,08грн.

18.09.2015 року відповідач у відзиві на позовну заяву звернувся з проханням застосувати строк позовної давності, відповідно до п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.10.2015 року у справі № 915/1598/15 у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог, однак, у звязку зі зверненням відповідача з заявою про застосування позовної давності, вважав наявними підстави для відмови у позові.

За висновком суду вбачається, що визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності, не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Миколаївської області скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заявник апеляційної скарги вважає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема, наполягає на визнанні відповідачем суми заборгованості у заявленій сумі позову. Наполягає на не дослідженні судом усіх доказів, які мають істотність при вирішенні даного спору, а саме: актів звірки взаємних розрахунків станом на 31.12.2007 року та 31.10.2010 року, що призвело до невірно зроблених висновків, і як наслідок - неправомірного рішення. Адже, наведені документи були направлені на електронну пошту суду 22 жовтня 2015 року о 09 годині 09 хвилин (судове засідання було призначено на 22 жовтня 2015 року об 11 годині 15 хвилин) та у цей же день направлені поштою.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представник позивача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, надав письмове пояснення та належним чином засвідчені копії актів звірки розрахунків станом на 31.12.2007 року та 31.10.2010 року.

Представник відповідача надав письмове пояснення, у якому не заперечував факт придбання товару на спірну суму. У судовому засіданні усно підтвердив заборгованість у сумі 50353,08 грн., зазначив, що копії актів звірки розрахунків станом на 31.12.2007 року та 31.10.2010 року складені та підписані з їх боку уповноваженими особами і свідчать про переривання строку позовної давності.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснено фіксацію судового процесу технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, а рішення господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2005 року між Державним підприємством Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, як Продавцем та Дослідним господарством Реконструкція Селекційно - генетичного інституту національного центу насіннєзнавства та сортовивчення, як Покупцем був укладений договір № 01/4 (далі договір).

Відповідно до п.1 договору, Продавець зобовязується передати у власність Покупця насіння ярового ячменю Вакула Р-2 у кількості 12 т. Покупець зобовязується прийняти та оплатити Товар Продавця на умовах даного договору.

Оплата здійснюється впродовж 3-х банківських днів (п. 2 договору).

Пунктом 3.1 договору сторони визначили, що загальна вартість поставленого товару складає 57600,00 грн.

Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до повного його виконання сторонами (п. 4 договору).

На виконання умов договору, позивачем 01.04.2005 року та 04.04.2005 року було відвантажено відповідачу ярового ячміню Вакула Р-2 в кількості 12 т, що підтверджується видатковими накладними №РН-001/1 від 01.04.2005 року, №РН-04/1 від 04.04.2005 року, відповідно, на загальну суму 57600,00 грн. (з ПДВ), підписаними та скріпленими печатками підприємств без заперечень.

Товар був отриманий відповідачем відповідно до довіреностей серії ЯКК № 514007 від 31.03.2005 року та № 514012 від 04.04.2005 року.

19 квітня 2005 року представнику відповідача, що діяв на підставі довіреності серії ЯКК № 514022 від 18.04.2005 року, було відпущено товару на загальну суму 4125,00 грн. з урахуванням ПДВ, а саме: соняшник 44А у кількості 0,075 т на суму 2812,5 грн., без врахування ПДВ, соняшник 46Б у кількості 0,025 т на суму 625,00 грн., без врахування ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-019/5.

23 квітня 2005 року представнику відповідача, що діяв на підставі довіреності серії ЯКК № 514028 від 23.04.2005 року, було відпущено насіння гречихи у кількості 1,680 т на загальну суму 3477,28 грн., з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-023/1.

11 травня 2005 року представнику відповідача, який діяв па підставі довіреності серії ЯКК № 514035 від 10.05.2005 року, було відпущено товару на загальну суму 14000,00 грн., з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-011/2.

25 травня 2005 року представнику відповідача, який діяв на підставі довіреності серії ЯКК № 514042 від 24.05.2005 року, було відпущено товару на загальну суму 10000,00 грн., з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН25/2.

12 жовтня 2006 року представнику відповідача, який діяв на підставі довіреності серії ЯМИ № 871474 від 12.10.2006 року, було відпущено товару на загальну суму 9800,00 грн. з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № РН-12-3.

За актом звірки взаєморозрахунків, підписаним та скріпленим печатками підприємств між позивачем та відповідачем, станом на 01.11.2012 року, за відповідачем обліковується заборгованість на суму 50353,08 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобовязань, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 50353,08 грн., за наведені вище періоди.

Відповідно до п. 4 ст. 129 Конституції України, ст. 43, 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести певними засобами доказування ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Приписи статті 11 Цивільного кодексу України передбачають, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 638, 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст.ст. 205, 206 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одеський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що між сторонами 01.04.2005 року був укладений договір №01/4 та у подальшому виникли правовідносини щодо поставки позивачем відповідачу товару без укладання договору, як єдиного документу, а шляхом укладання договорів в спрощений спосіб, які за своєю правовою природою є договорами поставки, тому спірні відносини, регулюються главою 30 розділу 1 Господарського кодексу України (ч.6 ст. 265 ГК України) та главою 54 розділу 1 Цивільного кодексу України.

Приписи статті 265 Господарського кодексу України встановлюють, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписи п.6 ст. 265 Господарського кодексу України встановлюють, що реалізація суб'єктами господарювання товарів не господарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.1,2 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст.691 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1ст.692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як підтверджено матеріалами справи, 01 квітня 2005 року між сторонами було укладено договір № 01/4 на поставку насіння ярового ячменю в кількості 12 т. В подальшому між сторонами виникли правовідносини щодо поставки позивачем відповідачу товару без укладання договору, як єдиного документу, а шляхом укладання договорів у спрощений спосіб.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 202 ГК України, яка кореспондується зі ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки між сторонами існували договірні зобовязання, які відповідач не виконав у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, то цілком обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми у розмірі 50353,08 грн., яка підтверджена також складеним між сторонами актом звірки розрахунків станом на 01.11.2012 року.

Відповідач у судовому засіданні та у письмових поясненнях на позовну заяву визнав наявну за договорами поставки заборгованість у загальному розмірі 50353,08 грн., однак, звернувся з проханням застосувати строк позовної давності, відповідно до п.4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 ЦК України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

З матеріалів справи вбачається доведеним факт неналежного виконання відповідачем грошового зобов'язання в строки, обумовлені зобовязанням, відповідно з чим позивач правомірно обрав спосіб захисту порушеного права та звернувся до суду.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язують його початок.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Статтею 264 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29 травня 2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів роз'яснено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Трирічний строк позовної давності за вимогами позивача за договором сплив 08.04.2008 року.

Що стосується поставок за договорами укладеними у спрощений спосіб, то позовна давність за цими зобовязаннями також сплинула, у розумінні статей 257, 261 Цивільного кодексу України, з урахуванням статті 692 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що на момент прийняття рішення з матеріалів справи вбачалось, що сторонами за межами строку позовної давності було складено акт звірки взаєморозрахунків станом на 01.11.2012 року, що свідчило про пропуск позивачем строку позовної давності для предявлення позовних вимог про стягнення суми основного боргу станом на день звернення до суду з позовом (28 серпня 2015 року, згідно штампу на поштовому конверті).

В апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 6.12.2007року у справі «Воловік проти України» (заява №15123/03) зазначено, що заявник стверджував, що йому незаконно відмовили у доступі до апеляційного суду, який мав повноваження переглянути справу, як стосовно фактів, так і стосовно права, а також мав повноваження встановлювати нові факти, які не досліджувались під час розгляду справи судом першої інстанції. З чим Суд нагадав, що "право на суд", одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленоною метою (рішення "Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі").

Колегія суддів вважає за можливе прийняти додаткові докази до розгляду, адже наведені документи були надіслані на електронну адресу суду до прийняття рішення у справі, про що свідчить скриншот цифрове зображення, отримане оперативною системою або іншою програмою користувача з зазначенням дати слухання справи і часу та інформацією, що документи також направляються поштою на адресу суду.

Згідно зі статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (стаття 36 ГПК). Якщо документи, які мають значення для правильного вирішення спору, і підписи на них виготовлені стороною за допомогою будь-яких технічних засобів, то такі документи повинні прийматись господарським судом як письмові докази, досліджуватись та оцінюватись за загальними правилами ГПК. Копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 N 55, а разі якщо інструкціями з діловодства, які діють у відповідних органах, підприємствах, установах і організаціях, установлено додаткові вимоги щодо оформлення копій, - також і цих вимог.

Колегія суддів вважає ці документи обґрунтованими та належними, у розумінні статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами ч.1 ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Переривання перебігу позовної даності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Оцінюючи надані акти звірки розрахунків станом на 31.12.2007 року та 31.10.2010 року, враховуючи підтвердження обома сторонами їх складання та підписання, строк позовної давності вважається таким, що перервався 31.12.2007 року та 31.10.2010 року відповідно, що не заперечується відповідачем, у розумінні статті 264 Цивільного кодексу України.

Виходячи з вище викладеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області підлягає задоволенню, рішення господарського суду Миколаївської області від 22.10.2015 року у справі № 915/1598/15 скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати за подання апеляційної скарги відносяться на відповідача.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22.10.2015 року у справі № 915/1598/15 скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з Дослідного господарства Реконструкція Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Лепетиха Миколаївської області () на користь Державного підприємства Експериментальна база Дачна Селекційно-генетичного інституту національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, с. Дачне Одеської області () 50353,08 грн. суму заборгованості; витрати по сплаті судового збору за звернення з позовною заявою у розмірі 1827,00 грн.; витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2009,70 грн.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ, оформивши його згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України, в порядку передбаченому розділом ХІІ-1 ГПК України.

Повний текст постанови складено 02.03.2016р.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Надруковано примірників: 1-позивачу; 1-відповідачу; 1-у справу; 1-ОАГС