ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 р. Справа № 918/1443/15

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"

до відповідача 1 - Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве"

до відповідача 2 - Житлово-комунальне підприємство "Галицьке"

за участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 міської ради

про визнання договору недійсним,

в засіданні приймали участь представники:

від позивача : ОСОБА_2 (дов. № 444/15-Т від 10.12.2015 р.);

від позивача : ОСОБА_3 (дов. № 464/16-Т від 22.12.2015 р.);

від відповідача 1 : ОСОБА_4 (дов. № б/н від 15.01.2016 р.);

від відповідача 2 : ОСОБА_5 (дов. № 27 від 15.01.2016 р.);

третьої особи : ОСОБА_6 (дов. № 08-2988 від 01.09.2014 р.).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" звернулось до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" та відповідача 2 - Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" не є власником будинків. Вважає, що укладений 01.05.2013 р. трьохсторонній договір № 59-ТК про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будинках підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить законодавству України. Наголошує, що позовні вимоги підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: договором про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будинках та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного від 01.05.2013 р. № 59-ТК, додатком № 1 до договору про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будинках та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного від 01.05.2013 р. № 59-ТК.

Як на підставу посилається на те, що співвласниками допоміжних приміщень житлових будинків є власники квартир (в тому числі приватизованих), які не уповноважували ні відповідачів ні третю особу по справі на укладення договору.

Ухвалою суду від 18.01.2016р., за заявою сторін, залучено до участі у справі 918/1443/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 міську раду (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а).

Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" заперечило позовні вимоги.

Зазначає, що посилання Позивача на рішення Господарського суду Рівненської області по справі № 918/748/15 та його висновок щодо перебування у комунальній власності м. Рівне житлових будівель наведених у Додатку № 1 до Договору № 59-ТК від 01.05.2013 р. є безпідставними та необґрунтованим, оскільки текст вищезгаданого рішення взагалі не містить правових висновків суду щодо віднесення чи не віднесення будь-якого майна до комунальної власності м. Рівне.

Частиною 5 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування України" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. До виключної компетенції міської ради відноситься прийняття на пленарних засіданнях рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

ОСОБА_1 міська рада наділена повноваженнями створювати підприємства комунальної власності та передавати їм повноваження щодо управління майном, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Рівне.

Вказані повноваження зокрема були реалізовані шляхом прийняття рішення ОСОБА_1 міської ради від 17.05.2001 р. № 457 "Про створення житлово-комунальних підприємств", згідно якого Житлово-експлуатаційною конторою № 4 передано на баланс Житлово-комунального підприємства "Галицьке" житлові та нежитлові приміщення, що належали до комунальної власності міста.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради від 28.04.2011 р. № 512 "Про затвердження Правил благоустрою міста Рівного", розділом № 12 яких визначено порядок розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) на будівлях та спорудах міста.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради від 27.10.2011 р. № 1309 "Про методику розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного і порядок її використовування", Житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельного підприємство "Галузеве" визначено головним комунальним підприємством з моніторингу та координації робіт з прокладання телекомунікаційних мереж і діяльності послуг населенню суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій.

Пунктом 3.2. вищевказаного рішення Житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельного підприємство "Галузеве" було доручено укладати договори на розміщення технічних пристроїв та мереж із суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій.

Таким чином Житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельного підприємство "Галузеве" та Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" є комунальними підприємствами, що уповноважені представляти інтереси власника відповідного майна - територіальну громаду м. Рівне в особі ОСОБА_1 міської ради, в частині укладення договорі на розміщення у ньому телекомунікаційних мереж, вступаючи у відносини з суб'єктами господарювання, які надають телекомунікаційні послуги споживачам.

Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Пояснює, що відповідно до рішення ОСОБА_1 міської ради від 17.05.2001 р. № 457 та на підставі Наказу УЖГ № 189/01 від 30.05.2001 р. що житлові та нежитлові будівля передано з балансу ЖЕКу - 4 на баланс Житлово-комунальному підприємству "Галицьке". Відповідно до Додатку № 2 до Довідки № 214, перелік житлових та нежитлових будівель комунальної власності в м. Рівне, які передавались з балансу Житлово-комунального підприємства "Паркове" та Житлово-комунального підприємства "Центральне" на баланс Житлово-комунального підприємства "Галицьке", відповідно до рішення ОСОБА_1 міської ради від 22.12.2011 р. № 1517.

ОСОБА_1 міська рада вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" є необґрунтованими, а тому не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку підприємств, житлових фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Закон України "Про власність" прийнятий Верховною Радою України 07.02.1991 р., який проголосив існування в Україні трьох рівноправних форм власності: індивідуальної (приватної), колективної та державної, яка в свою чергу була поділена на загальнодержавну (республіканську) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну). Закон не визначав вичерпного переліку обєктів право комунальної власності, а тільки зазначав, що такими може бути, крім наведеного в законі, й інше майно, необхідне для забезпечення економічного та соціального розвитку відповідної території. На виконання вищевказаного закону Кабінет Міністрів України 05.11.1991 р. ухвалив постанову № 311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)". Майно, яке перебувало на той час у державній власності, передавалось у комунальну власність. Однак воно передавалось областям, а вже області в особі виконавчих комітетів обласних рад народних депутатів безпосередньо визначали, яке майно відноситься до їхньої власності, а яке передавалось ними на нижчий рівень адміністративно-територіального поділу. Підтвердженням цього є прийняте Представником Президента України в Рівненській області Розпорядження № 396 від 24.11.1992р. "Про майно комунальної власності", яким є ЖЕКи за номерами 1-8, на балансі та обслуговуванні яких перебували житлові будинки, були віднесені до комунальної власності міста, отже і житлові будинки стали об'єктами комунальної власності. За радянської доби, щоб квартирний фонд було належним чином обліковано, житлові будинки передавалися на баланс державних житлових організацій, що обслуговували їх, тобто ЖЕКам. А в 1996 році прийнята Конституція України закріпила комунальну власність як самостійну і незалежну від держави форму публічної власності, що знайшло своє відображення в п. 10 прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", а саме - з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. А відповідно до п. 2 ст. 328 ЦК України право власності - вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На думку третьої особи позивач по даній справі не навів ні одного аргументу та не надав доказів, які вказували на протилежне. А тому його висновки, що житлові будівлі, перераховані в додатку № 1 до Договору, не перебувають у комунальній власності міста, є лише припущенням.

Згідно п.5, п.8, ст. 60 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. На даний час таке рішення органу місцевого самоврядування, стосовно житлових будинків вказаних в додатку № 1 до Договору, не приймалося, оскільки відсутні нормативно-правові акти, що визначають механізм реалізації ЗУ "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" (набрав чинності з 01.07.2015 р.) в цілому, в тому числі і списання багатоквартирного будинку з балансу.

До виключної компетенції міської ради належить прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення (п. 31 ст. 26 вищевказаного Закону), що і було реалізовано рішенням ОСОБА_1 міської ради від 27.10.2011 р. № 1309 "Про методику розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного і порядок її використання", стосовно Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" власником та засновником якого є територіальна громада м. Рівного в особі ОСОБА_1 міської ради.

На виконання вимог ст. 81-1 ГПК України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих позивачем та витребуваних судом.

У судовому засіданні 29.02.2016 року відповідно до ст. 85 ГПК України судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, господарський суд Рівненської області, суд -

ВСТАНОВИВ:

01 травня 2013 року між Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством "Галузеве", Житлово-комунальним підприємством "Галицьке" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" укладено трьохсторонній договір № 59-ТК про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного (далі - Договір), предметом якого є розміщення та експлуатація телекомунікаційних мереж та обладнання в/на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного, наведеного в додатку № 1, який є невід'ємною частиною такого Договору.

Згідно умов п. 2.3. Договору Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" має право: на платне розміщення телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв) в/на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного при умові дотримання "Правил благоустрою міста Рівного"; на безперешкодний доступ його працівників або підрядників (згідно попередньо узгодженого списку) до розміщених телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв), які належать Стороні 3 (Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"); встановлювати, змінювати та збільшувати кількість телекомунікаційних мереж, технічних елементів (пристроїв) при умові дотримання "Правил благоустрою міста Рівного".

У пункті 3.1. Договору передбачено, що загальна місячна плата за надання місць для розміщення та експлуатацію технічних елементів (пристроїв) визначається сторонами на підставі "ОСОБА_5 розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційні мереж і обладнання в житлових і нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного", затвердженої рішенням № 1309 від 27.10.2011 р. на сесії ОСОБА_1 міської ради, та розділом 12 "Правил благоустрою міста Рівного", затверджених рішенням № 512 від 28.04.2011 р. на сесії ОСОБА_1 міської ради, та відображається додатком № 1, який є невід'ємною частиною кожного договору. Даний додаток підлягає коригуванню на підставі змін в об'ємах розміщених елементів (пристроїв), але не частіше одного разу на місяць.

Згідно з частинами 1, 7 статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочинну є недодержання в момент вчинення правочинну стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочинну має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) на підставі положень статті 215 Цивільного кодексу України.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради від 27.10.2011 р. № 1309 "Про ОСОБА_5 розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного і порядок її використання" (далі - Рішення міської ради) затверджено вказану ОСОБА_5 розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових та в нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного і порядок її використання; вирішено визначити житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельне підприємство "Галузеве головним комунальним підприємством з моніторингу та координації робіт з прокладання телекомунікаційних мереж і діяльності з надання послуг населенню суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій, а також з контролю за цими роботами та діяльністю; доручено Житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельне підприємство "Галузеве", зокрема, укладати договори на розміщення технічних пристроїв та мереж із суб'єктами господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій.

Як передбачено частиною 1 статті 11 Закону України "Про телекомунікації", взаємодія операторів телекомунікацій з органами державної влади та органами місцевого самоврядування стосовно отримання ними телекомунікаційних послуг здійснюється на договірних засадах відповідно до законодавства України.

В силу вимог ч. 6 ст. 27 вище вказаного закону, органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень зобов'язані створювати сприятливі умови для функціонування, розвитку телекомунікаційних мереж загального користування та повноцінного надання телекомунікаційних послуг.

Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій.

Відповідно до Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введено в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року "№ 507, будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче - огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та інші

Як встановлено ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Отже, приміщення загального користування будинків, де знаходиться спірне майно відповідача, перебувають у спільній сумісній власності співвласників квартир даних будинків.

Однак, позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що відповідач і є уповноваженою особою співвласниками спільного майна багатоквартирних будинків на володіння і розпорядження їх спільним майном, а також доказів надання таких повноважень власників квартир, де розташовані технічні пристрої та мережі відповідача.

Суд критично оцінює доводи відповідачів, що вони є балансоутримувачами будинків, де розташоване спірне майно.

Як вбачається з копій рішень ОСОБА_1 міської ради від 22.12.2011 р. № 1517 та від 26.06.2012 р. № 2158, до позивача мали перейти на баланс житлові будинки, де розташовані телекомунікаційні мережі та обладнання відповідача, проте, в матеріалах справи відсутні докази фактичного прийняття зазначених будинків на баланс відповідачів, а також доказів перебування зазначених будинків у комунальній власності. При цьому, що сам факт знаходження майна на балансі особи не є доказом права власності чи законного володіння.

Суд погоджується, що твердження відповідачів про перебування даної нерухомості у комунальній власності є необґрунтованим, не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки суперечать приписам ст. 382 ЦК України, згідно якої співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку є усі власники квартир на нежитлових приміщень у такому будинку.

Крім того судом встановлено, що згідно статусів відповідачів вбачається, що основним предметом діяльності позивача є надання послуг з обслуговування будинків та прибудинкових територій, поточний ремонт багатоквартирних житлових будинків та нежитлових споруд, а також дрібний ремонт малих архітектурних форм, господарських, спортивних і дитячих майданчиків. У той же час статутними документами відповідачів не передбачене право володіння чи користування будівлями, які знаходяться у нього в обслуговуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Враховуючи наведене, а також положення ч. 2 ст. 382 ЦК України багатоквартирний будинок в цілому (неподільне і спільне майно - конструктивні елементи обладнання, місця загального користування тощо) є спільною власністю всіх співвласників квартир (приміщень).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданого їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які б порушили права інших осіб.

З наведеного слідує, що вирішення усіх без винятку питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі визначення порядку використання та розпорядженням майном загального користування, допоміжними приміщеннями будинку, технічними приміщеннями (горища, підвали, технічні поверхи) відповідно до законодавства є правом власників квартир багатоквартирного будинку.

Оскільки Житлово-комунальне спеціалізоване ремонтно-будівельне підприємство "Галузеве" та Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" не є власниками житлових та нежитлових будівель, перелік яких наведено у додатку № 1 до Договору, тому вони не мають права самостійно розпоряджатися таким майном та вирішувати питання щодо розміщення та експлуатації мереж та обладнання в/на таких будівлях.

За таких обставин суд приходить до висновку, що спірний Договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, а тому є правові підстави для визнання його недійсним в судовому порядку, що кореспондується із правовою позицією викладеній у постанові РАГС від 25.11.2015р. у справі №918/766/15.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, судовий збір у розмірі 1218 грн. 00 коп. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідачів у зв'язку із задоволенням позову.

Керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір № 59-ТК від 1 травня 2013 року про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного, укладений між Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством "Галузеве", Житлово-комунальним підприємством "Галицьке" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесвіт".

3. Стягнути з Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" (33018, м. Рівне, вул. Курчатова, 22, код 31830349) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, код 33103969) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

4. Стягнути з Житлово-комунального підприємства "Галицьке" (33000, м. Рівне, вул. Відінська, 40-А, код 31479188) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, код 33103969) 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 02.03.2016 року.

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 5 примірників:

1 - до справи;

2 - позивачу (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1);

3 - відповідачу 1 (33018, м. Рівне, вул. Курчатова, 22);

4 - відповідачу 2 (3300, м. Рівне, вул. Відінська, 40-А);

5 - третій особі (33028, м. Рівне, вул. Соборна, 12а).