ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р. Справа № 907/1083/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Кузь В.Л.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою, м.Ужгород № 1706 від 10.12.2015 р.

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2015р.

у справі № 907/1083/14

за позовом: Державного підприємства ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою м.Ужгород

до відповідача ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Ужгород

про визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49-р/к від 30.09.2014р. у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу №04-40/2014

за участю представників:

від позивача

від відповідача: ОСОБА_4 представник, ОСОБА_5 - представник

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасниками судового процесу не заявлено.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2015р. у справі №907/1083/14 (суддя Йосипчук О.С.) у задоволенні позовних вимог ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою до ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49-р/к від 30.09.2014р. у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу №04-40/2014 відмовлено.

ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою подано апеляційну скаргу № 1706 від 10.12.2015 р., в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушення норм матеріального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема скаржник вважає, що згідно постанови ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 09.09.2015р. у справі №807/3613/14, яка набрала законної сили, визнано неправомірними дії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по проведенню з 06.05.2014р. по 06.06.2014р. планової перевірки на предмет дотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою. Отже, скаржник вважає, що оскільки адміністративним судом визнано дії відповідача по проведенню перевірки незаконним, то і висновки які містяться в акті є незаконними.

Також, скаржник зазначає, що в акті ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 10.06.2014р. за№21.2.4/4 не обумовлено жодного документального доказу, який би підтверджував факт зайняття апелянтом за результатами його діяльності 2012-2013р.р. монопольного (домінуючого) становища по виконанню робіт та послуг в територіальних межах Закарпатської області., отже, акт не містить об»єктивної оцінки діяльності скаржника щодо додержання законодавства про захист економічної конкуренції, а також до акту включено висновки, які не підтверджені документами.

Скаржник вважає необгрунтованими висновки суду, що в кошторисах на виконання робіт з проведення детального грунтовного обстеження земельних ділянок фізичних осіб, інститутом застосовано коефіцієнт за достроковість виконання робіт, не враховуючи при цьому терміни виконання робіт.

Окрім того, скаржник зазначає, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності базуються на основі договорів, скаржник вільний у виборі предмета договору, визначенні зобов»язань, інших умов господарських взаємовідносин.

Закарпатське обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України у відзиві на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують вчинення скаржником порушення передбаченого п.2 ст.50, п.1,2 ч.2 ст.13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", а твердження позивача щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права є безпідставним.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін у судових засіданнях, суд встановив наступне.

як вбачається із матеріалів справи, рішенням адміністративної колегії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України № 49-р/к від 30.09.2014р. у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу №04-40/2014, на підставі дослідження діяльності позивача у 2012-2013р.р. Державне підприємство ОСОБА_2 науково-дослідний інститут землеустрою визнано таким, що займало монопольне становище на ринку робіт з проведення детального грунтового обстеження земельних ділянок в територіальних межах Закарпатської області з частками 100% та 87,80% відповідно.

Надалі, за результатами дослідження документації, дії позивача щодо застосування різних умов оплати за виконані роботи з детального грунтового обстеження земельних ділянок було визнано порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого п.2 ст.50 Закону України Про захист економічної конкуренції шляхом застосування різних умов оплати до рівнозначних угод із субєктами господарювання без обєктивно виправданих на те причин.

Визнано дії позивача щодо встановлення та стягнення із замовників необґрунтованої плати за виконання робіт з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченої п.2 ст.50 і п.1 ч.2 ст.13 Закону України Про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку шляхом встановлення таких цін реалізації послуг, які не можливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. На підставі наведених вище порушень, оскаржуваним актом до порушника було застосовано штрафні санкції, (ст.52 Закону України Про захист економічної конкуренції) відповідно, 20 000,00грн. та 10 000,00 грн.(а.с.17-22).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, висновки про монопольне становище позивача у 2012-2013р.р. здійснено відповідачем відповідно до ОСОБА_3 визначення монопольного (домінуючого) становища субєктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України від 05.03.2002 року № 49-р, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 01.04.2002 року за № 317/6605.

Відповідачем, на підставі відомостей про наявність дозвільних документів на проведення робіт з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок та інформації про обсяги виконаних робіт цього ж характеру (Лист ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою від 10.02.2014р. №259), виявлено, що локальний обсяг виконаних робіт згаданого характеру у регіоні в 2012 році становив 100 відсотків від усього обсягу, а у 2013 році 87,80%.

Зміст домінуючого становища на ринку послуг, робіт унормовано ст.12 Закону України Про захист економічної конкуренції. Зважаючи на таке, відповідно до ст. 12 Закону України „Про захист економічної конкуренції позивач, заперечуючи факт зайняття ним монопольного становища на ринку товару, мав довести, що він зазнає значної конкуренції з боку інших субєктів господарювання. Поряд з цим, документально підтверджених відомостей, які б спростовували висновки відповідача про домінуюче положення позивача у 2012 та 2013 роках на ринку з виконання робіт з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок матеріали справи не містять і такі не подано і суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Згідно із п.1 ч.1 ст.3 Закону України Про Антимонопольний комітет України основним завданням Антимонопольного комітету України є участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині, зокрема, здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб'єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції;

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України Про Антимонопольний комітет України у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має такі повноваження:

1) розглядати заяви і справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та проводити розслідування за цими заявами і справами;

2) приймати передбачені законодавством про захист економічної конкуренції розпорядження та рішення за заявами і справами, перевіряти та переглядати рішення у справах, надавати висновки щодо кваліфікації дій відповідно до законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно із ч.4 ст.4 Закону України Про захист економічної конкуренції державний контроль за додержанням законодавства про захист економічної конкуренції, захист інтересів суб'єктів господарювання та споживачів від його порушень здійснюються органами Антимонопольного комітету України.

Відповідно до ч.1 ст.12 вищенаведеного Закону суб'єкт господарювання займає монопольне (домінуюче) становище на ринку товару, якщо:

на цьому ринку у нього немає жодного конкурента;

не зазнає значної конкуренції внаслідок обмеженості можливостей доступу інших суб'єктів господарювання щодо закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, наявності бар'єрів для доступу на ринок інших суб'єктів господарювання, наявності пільг чи інших обставин.

Пунктом 11 частини 1 і частини 4 статті 7 Закону України Про Антимонопольний комітет України визначено, що проведення дослідження ринку, визначення межі товарного ринку, а також становище, в тому числі монопольне (домінуюче), суб'єктів господарювання на цьому ринку та прийняття відповідних рішень (розпоряджень) належить до виключної компетенції органів Антимонопольного комітету України.

Відповідно до ст. 13 Закону України „Про захист економічної конкуренції зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії або бездіяльність субєкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших субєктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Зловживанням, зокрема, визнається встановлення таких цін чи інших умов придбання або реалізації товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Згідно із п.2 ст.50 цього Закону порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції є зловживання монопольним (домінуючим) становищем.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 10.2 ОСОБА_3 визначення монопольного (домінуючого) становища субєктів господарювання на ринку, затвердженої розпорядженням Антимонопольного комітету України монопольним (домінуючим) становищем субєкта господарювання визнається становище, коли частка одного субєкта господарювання на ринку перевищує 35 відсотків, якщо він не довів, що має конкурента(ів) на ринку; зазнає значної конкуренції внаслідок відсутності обмеженості можливостей доступу інших субєктів господарювання щодо виконання робіт, закупівлі сировини, матеріалів та збуту товарів, відсутності барєрів для вступу на ринок інших субєктів господарювання, відсутності пільг чи інших обставин. За нормою ст. 12 Закону України „Про захист економічної конкуренції субєкт господарювання, який заперечує зайняття ним монопольного (домінуючого) становища на ринку товару, має довести, що він зазнає значної конкуренції. Матеріали справи таких доказів не містять.

Отже, враховуючи наведене, визначення територіальним відділенням меж ринку надання позивачем послуг з виконання робіт з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок, відповідає пункту 5 ОСОБА_3, згідно якого товарні межі ринку визначаються шляхом формування групи взаємозамінних товарів (товарних груп), в межах якої споживач за звичайних умов може легко перейти від споживання одного товару чи послуги до споживання іншого (п.6 ОСОБА_3).

Згідно ст.36 Закону України Про землеустрій грунтові, геоботанічні та інші обстеження земель при здійсненні землеустрою проводяться з метою отримання інформації про якісний стан земель, а також для виявлення земель, що зазнають впливу водної та вітрової ерозії. Альтернатив платним роботам з проведення детального грунтового обстеження земельних ділянок немає, оскільки для таких послуг немає взаємозамінних.

Статтею 23 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що нормативно-правові акти з питань здійснення землеустрою встановлюють порядок організації, державні стандарти, норми і правила виконання робіт із землеустрою, їх склад і зміст. Нормативно-правові акти з питань здійснення землеустрою є обов'язковими до виконання всіма суб'єктами землеустрою.

Судом першої інстанції зясовано, що при визначенні в якості географічних (територіальних) меж ринку території Закарпатської області, територіальним відділенням межі досліджуваних регіональних ринків визначено у відповідності з розділом 6 ОСОБА_3 шляхом установлення мінімальної території, в межах якої можливо економічно вигідно замовляти роботи з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок.

Як встановлено судом першої інстанції, у договорах, укладених ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою з юридичними особами, зокрема із ТОВ Сонячна енергія плюс, МПП Новатор чи ТОВ Солар інвест установлено різні умови вартості робіт; від авансового платежу до післяплати на підставі акту здачі-приймання робіт.

В ході розгляду справи в суді позивачем не надано обгрунтованих пояснень щодо такого диференційованого відношення до споживачів послуг, що не спростовує факт застосування різних умов оплати за виконані роботи, а тому містить ознаки порушення законодавства про захист економічної конкуренції, відповідно до п.2 ч.2 ст.13 Закону України Про захист економічної конкуренції

Окрім того судом правомірно встановлено, що при вступі у правовідносини із фізичними особами замовниками робіт, укладались господарські договори на виконання робіт (наприклад договір №244а від 20.11.2012р., договір №144 від 12.07.2012р., договір №225 від 25.04.2013р., договір №432 від 02.09.2013р.) строк виконання робіт у яких обумовлено в один календарний місяць з моменту отримання повного пакету документів та авансового платежу. Умов та підстав для зміни цього обумовленого строку виконання робіт договорами із позивачем не передбачено.

Поряд з цим, у кошторисах на виконання робіт, що є додатками до згаданих договорів, установлено завищену (більше 2 000,00грн.), порівняно із загальною вартістю робіт (1 290,00грн.), вартість робіт шляхом застосування коефіцієнту строковості від 1,1 до 1,4. Дослідженням наявних у справі кошторисів установлено збільшення вартості робіт на коефіцієнт терміновості через прописане кошторисом скорочення строку виконання робіт.

Спільним Наказом Держкомзему України, Міністерства фінансів України, Міністерства економіки України від 15.06.2001р. №97/298/124 затверджено розміри оплати земельно-кадастрових робіт та послуг.

Згідно із п.1.4.8 розміру оплати земельно-кадастрових робіт та послуг, вартість робіт з грунтового обстеження ділянок площею менше 5га становить 1 290,00грн. при нормі 21,5 людино-дні, що відповідає одному календарному дню. При цьому, коли розмір площі ділянки менше 5га, до розцінок застосовується коефіцієнт 0,7, і якщо показник площі проміжний, то вартість встановлюється шляхом інтерполяції.

Отже, враховуючи наведене, правомірним є висновок суду першої інстанції, що різниця між обумовленим загальним (типовим, звичайним) строком виконання робіт, передбаченим договором та терміновим строком який ліг в основу формування вартості подібної послуги є проявом самостійної, не узгодженої із замовником зміни умов договору правовим наслідком якої стало навязування збільшеної вартості послуги.

За загальним правилом під кошторисом розуміється фінансовий документ у якому в плановому порядку визначаються обсяги коштів на фінансування певних обєктів, програм чи заходів з визначенням їх цільового призначення і розподілом за окремими періодами фінансування. Таким чином, кошторис до цивільно-правової угоди, як юридичне явище, не являється частиною договору, який визначає зміст його умов (ст.180 ГК України).

Укладений контрагентами договір визначає зміст кошторису, а не навпаки і якщо зміст договору не вказує на терміновість виконання робіт, стягнення вартості за це без узгодження про це у договорі слід визнавати таким, що вчинено із порушенням меж можливої поведінки, передбачених ст.180 ГК України.

Детальний аналіз договорів надання послуг з виконання робіт з проведення детального грунтового дослідження земельних ділянок вказує на те, що зобовязання виконавця робіт (позивача у справі) та умови забезпечення виконання цих обовязків ґрунтуються на типовому строкові (1 місяць) і не передбачають ніяких негативних наслідків порушення скорочених строків, за який утримується плата з коефіцієнтом терміновості; терміновість замовлення, за який стягується збільшена ціна, взаємно не обумовлено обома сторонами договору.

Належить зауважити, що доплата до встановленої ціни за виконання робіт у скорочені строки є засобом матеріального стимулювання, і отже чинником який передбачається узгодженими умовами договору, а тому не може бути предметом одностороннього рішення виконавця.

За відсутності узгодженої договором умови стимулювання терміновості, скорочення виконавцем строку виконання замовлення є його самостійною ініціативою, яка, як юридичний факт не впливає на грошові зобовязання замовника і не може породжувати будь-яких додаткових зобовязань для замовника в силу свого виникнення де-факто.

Враховуючи наведене, дії позивача щодо встановлення та стягнення із замовників необгрунтованої плати за виконані роботи з грунтового обстеження земельних ділянок слід визнати порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п.2 ст.50 Закону України Про захист економічної конкуренції у вигляді зловживання монопольним становищем на ринку, шляхом встановлення таких цін, які не можливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку.

Порушення законодавства про захист економічної конкуренції у відповідності до ст. 51 Закону України „Про захист економічної конкуренції має наслідком відповідальність, встановлену законом. Згідно абзацу 2 частини 2 статті 52 Закону України „Про захист економічної конкуренції за вчинення дій, передбачених пунктом 2 статті 50 цього Закону, на субєкт господарювання накладається штраф у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф.

Згідно із ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду достатніх та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги, заявлені в апеляційній скарзі.

Щодо посилання скаржника на постанову ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 09.09.2015р. у справі №807/3613/14, яка набрала законної сили, якою визнано неправомірними дії ОСОБА_2 обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України по проведенню з 06.05.2014р. по 06.06.2014р. планової перевірки на предмет дотримання вимог законодавства про захист економічної конкуренції ДП ОСОБА_2 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою судова колегія зазначає наступне.

Постановою пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування конкурентного законодавства» зазначено, що недодержання органом Антимонопольного комітету України інших процедурних правил у розгляді справ про порушення конкурентного законодавства або при проведенні ним перевірки додержання суб'єктом господарювання конкурентного законодавства, може мати наслідком визнання господарським судом відповідного рішення такого органу недійсним лише у випадках, коли відповідне порушення унеможливило або істотно ускладнило з'ясування фактичних обставин, що мають значення для прийняття органом Антимонопольного комітету України правильного рішення у справі, наприклад, порушено право особи, яка бере участь у справі, на подання доказів, клопотань, усних і письмових пояснень (заперечень), пропозицій щодо питань, які виносяться на експертизу, тощо (п.6 постанови).

Акт перевірки від 10.06.20134р. № 21.2.4/4 на який посилається скаржник, не є рішенням суб»єкта владних повноважень, що породжує для суб»єкта господарювання певних правових наслідків, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб»єкта господарювання та не є актом індивідуальної дії тому не може бути оскарженим в суді.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає рішення місцевого господарського суду таким, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суди ПОСТАНОВИВ :

1.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.11.2015р. у справі №907/1083/14 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. 2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Матеріали справи повернути до господарського суду Закарпатської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 02.03.2016р.

Головуючий суддя Галушко Н.А.

Суддя Кузь В.Л.

Cуддя Орищин Г.В.