ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" лютого 2016 р.Справа № 922/6591/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Коваленко М.Ю.

розглянувши матеріали справи

за позовом приватного акціонерного товариства Страхова компанія Український страховий стандарт, 04073, м. Київ, пров. Балтійський, 20, ;

до комунального підприємства Міськелектротранссервіс, 61001, м. Харків, вул. Актюбінська 24, ;

про стягнення коштів

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (довіреність № 2 від 04.01.2016 р.)

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть справи:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Український страховий стандарт звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до комунального підприємства Міськелектротранссервіс про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 39 098,20 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок ДТП, що трапилося внаслідок падіння електропроводу контактної мережі на автомобіль НОМЕР_1, який був застрахований договором добровільного страхування транспортного засобу № 0114-2102-0366 від 15.02.2014 р., позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 39 098,20 грн., у звязку з чим позивач має право регресної вимоги до відповідача по відшкодуванню спричиненого збитку в силу ст. 27 ЗУ Про страхування.

Суд перейшов до розгляду справи по суті в судовому засідання 03.02.2016 р.

Позивач пояснень, витребуваних ухвалами господарського суду Харківської області про відкладення розгляду даної справи від 03.02.2016 р. та від 24.02.2016 р. не надав, свого повноважного представника у судове засідання не направив, разом з тим, позивач в позовній заяві просив суд провести розгляд справи без участі представника позивача.

Відповідач у відзиві на позов (вх. № 2858 від 29.01.2016 р.), а його повноважний представник у судовому засіданні проти позову заперечили, зазначивши, що позовні вимоги предявлені не до тієї особи, а тому такі, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідач не є особою, відповідальною за збитки, зазначені в позовні заяві, що підтверджується актом розслідування випадку обриву контактного проводу по вул. Сумській від 25.11.2014 р., листом КП Міськелектротранссервіс № 1285 від 15.12.2014 р., висновком від 22.01.2014 р., висновком від 26.02.2015 р. за результатами перевірки копій матеріалів ДТП ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківські області № 1894 від 25.11.2014 р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014 р. Також, у відзиві відповідач зазначив, що водій тролейбуса, з вини якого сталося ДТП не є працівником КП Міськелектротранссервіс, на підтвердження чого надав довідку № 12 від 06.01.2016 р., а тому вимоги предявлені позивачем до неналежного відповідача. Разом з тим, представник відповідача надав суду додаткові пояснення (вх. № 6680 від 29.02.2016 р.), в яких зокрема зазначив, що у 2011 році КП Міськелектротранссервіс, у віданні котрого були тролейбуси і трамваї, розпалось на 5 інших підприємств, а тролейбуси, що експлуатуються в м. Харкові, належать до КП Тролейбусне депо № 3 та КП Тролейбусне депо № 2, в яких і працюють водії тролейбусів, на підтвердження чого надав суду лист Харківської міської ради № 269/0/78-16 від 11.02.2016 р.

За висновками суду у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення, внаслідок чого справа розглядається відповідно до норм ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

15.02.2014 р. між ПрАТ Страхова компанія Український страховий стандарт (Страховик) та ОСОБА_2 (паспорт серія ВР 396344, виданий Володимир-Волинським МВУМВС України у Волинській області) (Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу № 0114-2102-0366, предметом якого є страхування транспортного засобу Geely, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

21.11.2014 р. по вул. Сумській, 81 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу Geely, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 у звязку з наїздом на перешкоду, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9466731 від 22.01.2015 р.

На замовлення позивача, субєктом оціночної діяльності ОСОБА_3 (сертифікат субєкта оціночної діяльності № 13971/12 від 07.11.2012 р.) 12.12.2014 р. був складений протокол огляду транспортного засобу Geely, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та 04.02.2015 р. був затверджений звіт № 46/12/14 про оцінку колісного транспортного засобу Geely, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, яким зафіксовано розмір матеріального збитку, завданого зазначеному автомобілю внаслідок ДТП на суму 76 350,00 грн.

Вартість ремонту зафіксованих пошкоджень склала 127 442,08 грн., що підтверджується ремонтною калькуляцією № 46/1214 від 04.02.2015 р.

На підставі заяви Страхувальника від 26.02.2015 р. та страхового акту позивача № 4606 від 13.03.2015 р., позивач сплатив Страхувальнику за договором добровільного страхування транспортного засобу № 0114-2102-0366 від 15.02.2014 р. страхове відшкодування в розмірі 39 098,20 грн., яке було перераховано на рахунок Страхувальника, що підтверджується платіжними дорученнями № 244 від 21.04.2015 р.

Як зазначає позивач, ДТП сталося внаслідок падіння електропроводу контактної мережі на автомобіль НОМЕР_1, з подальшим наїздом на перешкоду пішохідний перехід, а отже він має право відповідно до ст. 27 ЗУ "Про страхування та ст. 993 ЦК України регресивної вимоги до відповідача, у звязку з чим надсилав відповідачу відповідну вимогу про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 39 098,20 грн. Однак, станом на дату подання позову відповідачем не було здійснено відшкодування зазначеної шкоди, у звязку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно ст. ст. 3-5 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"(надалі - Закон) обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону, страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Частиною 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. 1 ст. 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Як встановлено судом, на підставі заяви Страхувальника від 26.02.2015 р. та страхового акту позивача № 4606 від 13.03.2015 р., позивач сплатив Страхувальнику за договором добровільного страхування транспортного засобу № 0114-2102-0366 від 15.02.2014 р. страхове відшкодування в розмірі 39 098,20 грн., яке було перераховано на рахунок Страхувальника, що підтверджується платіжними дорученнями № 244 від 21.04.2015 р.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Аналогічне зазначено і в ст. 27 Закону України "Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, суд визнає, що до позивача, у силу ст. 993 Цивільного кодексу України, як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, перейшло право вимоги у межах фактичних витрат, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно із частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Водночас, у даній справі, мало місце завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

За приписами п.1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Пунктами 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992 року № 6 передбачено, що під джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно ч. 3 п. 4 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) перебування заподіювача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»);

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

При цьому господарський суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 за вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну та ін.) відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.

За оцінкою суду в матеріалах справи немає доказів вини водія тролейбусу у вчиненні ДТП за відсутності постанови суду про визнання її винною; в матеріалах справи наявні висновки УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 22.01.2015 р. та від 26.02.2015 р. за результатами перевірки матеріалів дорожньо-транспортної пригоди ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 1894 від 25.11.2014 р. УДАІ № 2829 від 26.11.2014 р., якими встановлено сам факт дорожньо - транспортної пригоди 21.11.2014 р. по вул. Сумській, 81 за участю застрахованого автомобіля Geely (р. н. АС 1653 ВІ) під керуванням ОСОБА_2 та зазначено, що вона сталася внаслідок порушень ПДР України невстановленим водієм тролейбуса, який залишив місце пригоди. Постанови суду про притягнення даного водія тролейбусу за наслідками згаданої події до адміністративної відповідальності не прийнято й жодного судового рішення з цього приводу матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.7 КУпАП ніхто не може бути притягнутий до адміністративної відповідальності інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (презумпція невинуватості).

На підставі ст.221 КУпАП виключно судами розглядаються справи про передбачені ст.124 КУпАП адміністративні правопорушення (порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна).

Положеннями ст.34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За оцінкою суду, висновки УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 22.01.2015 р. та від 26.02.2015 р. за результатами перевірки матеріалів дорожньо-транспортної пригоди ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 1894 від 25.11.2014 р. УДАІ № 2829 від 26.11.2014 р. не можуть вважатись належними доказами на підтвердження наявності (відсутності) вини водія тролейбусу саме у вчиненні ДТП, а доводять лише ознаки порушення Правил дорожнього руху України.

Аналогічної правова позиція викладена Вищим господарським судом України в постанові від 09.02.2016 р. по справі № 910/6591/15-г.

Одночасно суд зазначає, що твердження відповідача про те, що водій тролейбуса, з вини якого сталося ДТП, не є працівником відповідача підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою КП Міськелектротранссервіс № 12 від 06.01.2016 р., з якої вбачається, що у штатному розписі підприємства водії тролейбусу відсутні.

Разом з тим, твердження відповідача про те, що тролейбуси, що експлуатуються в м. Харкові належать до КП Тролейбусне депо № 2 та до КП Тролейбусне депо № 3, в яких і працюють водії тролейбусів підтверджується наявним в матеріалах справи листом Департаменту інфраструктури Харківської міської ради № 269/0/78-16 від 11.02.2016 р., з якого слідує, що у місті Харкові водії тролейбусів знаходяться у трудових відносинах з КП Тролейбусне депо № 2 або КП Тролейбусне депо № 3.

Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідач листом № 935 від 02.09.2015 р. надіслав відповідь позивачу на вимогу останнього про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 39 098,20 грн. від 16.07.2015 р., в якому відповідач інформував позивача про те, що водій тролейбусу, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода з посиланням на висновок ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 1894 від.11.2014 р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014 р., не є працівником КП Міськелектротранссервіс.

Разом з тим, суд зазначає, що ухвалами господарського суду Харківської області про відкладення розгляду даної справи від 03.02.2016 р. та від 24.02.2016 р. було зобовязано позивача надати свої обґрунтовані пояснення щодо тверджень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, у звязку з чим розгляд даної справи неодноразово відкладався. Однак, позивачем не було надано суду витребуваних пояснень та не спростовано тверджень відповідача, викладених ним у відзиві на позов на рахунок того, що водій тролейбусу не є працівником відповідача, у звязку з чим, на думку відповідача, останній являється неналежним відповідачем, доказів протилежного суду не надано.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Натомість, позивачем, в порушення приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України належними доказами не доведено в установленому законом порядку з поданням відповідних доказів, обґрунтованості та правомірності заявлених вимог.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження вини водія тролейбусу в скоєнні ДТП, внаслідок якої пошкоджено застрахований у позивача автомобіль "Geely", а також за відсутності доказів того, що даний водій тролейбусу перебував в трудових (службових) відносинах з відповідачем і завдання ним шкоди було здійснено під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, суд приходить до висновку, що відповідач не є відповідальною особою за завдані збитки в розумінні ст. 27 ЗУ "Про страхування" та ст. 993 Цивільного Кодексу України, а тому у позивача відсутнє право вимоги до відповідача у межах фактичних витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21.11.2014 р. по вул. Сумській, 81 за участю застрахованого транспортного засобу Geely, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, у звязку з чим позовні вимоги позивача є нобґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 09.03.2016 р.

Суддя ОСОБА_4