ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р.Справа № 916/2791/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Будішевської Л.О.,

Суддів: Мишкіної М.А., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання Бєлянкіній Г.Є.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 - за довіреністю,

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Ширяївського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№111)»

на рішення господарського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року

у справі № 916/2791/15

за позовом Приватного підприємства «Ліан»

до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Ширяївського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№111)»

про стягнення 45150,00 грн.,

В судовому засіданні 26.01.2016р. оголошувалась перерва до 23.02.2016р.

встановив:

У липні 2015 року приватне підприємство «Ліан» (далі-позивач, ПП «Ліан») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство Ширяївського виправного центру управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№111)» (далі-відповідач, ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)») про стягнення з останнього заборгованості в сумі 45150,00 грн. за поставку дизельного палива в кількості 4515 літрів.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року (головуючий суддя Степанова Л.В., судді Желєзна С.П., Шаратов Ю.А.) позов задоволено в повному обсязі, стягнуто з відповідача на користь позивача 45150,00 грн. заборгованості та 1827,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду про задоволення позову обґрунтовано тим, що позивач у відповідності до приписів ст.33 Господарського процесуального кодексу України надав документально підтверджені докази, які свідчать про здійснення ним поставки товару-дизпалива в кількості 4515 літрів вартістю 45150,00 грн. та отримання товару відповідачем, що підтверджується видатковою накладною №289 від 04.07.2012р. та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей №25 від 04.07.2012р.

На момент розгляду справи судом першої інстанції та станом на момент прийняття рішення відповідачем не надано жодних доказів на спростування позовних вимог.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Одночасно з апеляційною скаргою скаржником заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку для подачі апеляційної скарги, яке задоволено ухвалою суду при прийняття апеляційної скарги до провадження.

Апеляційна скарга мотивована наступним.

Місцевий суд при розгляді справи не звернув уваги на те, що між ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)» та ПП «Ліан» не було укладено жодних договорів купівлі-продажу та поставка палива, про яке йде мова у даній справі, не була здійснена. Вказана обставина підтверджується тим, що згідно п.1.6. Наказу Державної пенітенціарної служби України №271 від 28.07.2011р. органам і установам, підприємствам Державної пенітенціарної служби України забороняється придбання або реалізація товарів, робіт і послуг без укладення відповідних договорів (угод, контрактів). Отже, відповідач не міг придбати будь-який товар поза межами договірних відносин.

Як далі зазначає скаржник, із довіреності №25 від 04.07.2012р. та видаткової накладної №289 від 04.07.2012р. вбачається, що вказані документи датовані однією датою і містять дані однієї і тієї ж людини, а саме ОСОБА_3, містять різні підписи, які не можуть належати одному і тому самому підписанту. На думку скаржника, судом помилково не взято цього факту до уваги, оскільки навіть без проведення почеркознавчої експертизи візуально видно, що підписи на вказаних документах абсолютно різні.

Під час розгляду справи представником відповідача були надані докази стосовно відсутності з позивачем будь-яких домовленостей, як усних, так і письмових виходячи з того, що довіреність №25 видана ОСОБА_3 для отримання дизпалива у ТОВ «Інтек-Трейд» з 10.04.2012р. та не могла бути повторно видана або створена в липні того ж року. Більш того, відповідальна особа за цією довіреністю отримала товар та здала його на склад Підприємства, про що свідчить реєстрація податкової накладної ТОВ «Інтек-Трейд» від 10.04.2012р.

Крім того, в журналі реєстрації виданих довіреностей є відмітка про виконання доручення за довіреністю №25, а саме накладної №210 від 10.04.2012р.

Отже, скаржник вважає, що оскаржене рішення прийняте на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач її не визнав, оскільки обставини, викладені в ній не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.32-34 ГПК України, і є такими, що не відповідають дійсності та суперечать вимогам закону.

Так, необґрунтованими є посилання скаржника, що на довіреності №25 від 04.07.2012р. незрозуміло підпис та відсутня печатка підприємства, оскільки в матеріалах справи наявний оригінал зазначеної довіреності, на якому є підпис керівника, головного бухгалтера та особи, яка отримала довіреність, а також є штамп та печатка ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)».

Безпідставними є твердження скаржника, що підпис керівника не відповідає підпису керівника ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)», оскільки під час розгляду справи відповідачем ніяким чином не спростовано справжність цього підпису.

На думку позивача, посилання скаржника на те, що накладна №289 від 04.07.2012р., яка була видана на підставі довіреності №25 від 04.07.2012р. не може братися до уваги судом як належний доказ на підставі відсутності такої накладної в матеріальному звіті ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)», також не заслуговують на увагу, оскільки позивачем було надано до матеріалів справи оригінал видаткової накладної №289 від 04.07.2012р. з підписом одержувача за довіреністю.

При цьому, як зазначає позивач у відзиві, відсутність реєстрації ПП «Ліан» як постачальника товару відповідачу в Журналі ДП «СП Ширяївського ВЦУ ДПСУ Одеській області (№111)» ніяким чином не свідчить про те, що товар відповідачем не отримано, з огляду на те, що цей Журнал є документом внутрішнього діловодства відповідача та ПП «Ліман» не несе ніякої відповідальності за інформацію, яка в ньому міститься.

Представник скаржника в засіданнях суду апеляційної інстанції наполягав на задоволенні апеляційної скарги, з підстав, викладених в ній.

В судових засідання представник позивача заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи їх безпідставними та недоведеними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників позивача та відповідача, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи і їх повноту, застосування норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між приватним підприємством «Ліан» та Державним підприємством «Підприємство Ширяївського виправного центру управління державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області (№111)» (правонаступником якого є відповідач у справі згідно Статуту) була досягнута усна домовленість про поставку товару дизельного палива.

Позивачем 04.07.2012р. були виконані зобовязання щодо поставки дизельного палива в кількості 4515 літрів вартістю 45150,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №289 від 04.07.2012р., довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей №25 від 04.07.2012р. та податковою накладною №471, які містяться в матеріалах справи.

Відповідачем оплати за поставлене дизпаливо зроблено не було.

У травні 2015р. позивач звертався з вимогою до відповідача про оплату поставленого товару в сумі 45150,00 грн., але вказана вимога залишення без відповіді та задоволення.

Також, позивачем 20.05.2015р. була направлена претензія про сплату заборгованості в розмірі 45150,00 грн.

Копії вказаних вимоги та претензії містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову,з огляду на таке.

Згідно п.2 ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу, зокрема з договорів та правочинів.

Статтею 639 Цивільного кодексу України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ч.2 ст.205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю на настання відповідних правових наслідків.

Як встановлено судом, між сторонами виникли правовідносини, які за своєю правовою природою є правовідносинами з поставки дизельного палива, відповідно укладеного у спрощений спосіб договору поставки.

В силу вимог ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ч.2 вказаної статті передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До обовязків покупця у відповідності до ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України відноситься обовязок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно п.1.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобовязання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 Цивільного кодексу України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обовязку негайного виконання; такий обовязок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи предявив йому кредитор повязану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобовязання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного між сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 Цивільного кодексу України.

Як вже було зазначено, відповідачем отримано товар-дизпаливо в кількості 4515 літрів вартістю 45150,00 грн., що підтверджується оригіналом довіреності №25 від 04.07.2012р., виданої на імя ОСОБА_3, копією податкової накладної №471 від 04.07.2012р. а також копією видаткової накладної №289 від 04.07.2012р.

Оскільки позивач поставив відповідачу товар, а отримання цього товару підтверджено вказаними вище документами, відповідач згідно до ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України був зобовязаний його оплатити після прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, чого останнім зроблено не було.

Доводи відповідача щодо невідповідності підписів однієї особи на довіреності №25 від 04.07.2012р. та в накладній №289 від 04.07.2012р., а також його посилання на існування іншої довіреності під №25, але від іншої дати, на підставі якої відповідачем нібито було отримано дизпаливо від ТОВ «Інтек-Трейд», не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки такі твердження скаржника не містять під собою підґрунтя та не підтверджується належними та допустимими в розумінні ст.33 ГПК України доказами.

В суді першої інстанції відповідач не заявляв клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції скаржником не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які скаржник посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105

Господарського процесуального кодексу України,

апеляційний господарський суд

постановив:

Рішення господарського суду Одеської області від 19 листопада 2015 року у справі №916/2791/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 29.02.2016р.

Головуючий суддя: Будішевська Л.О.

Судді: Мишкіна М.А.

ОСОБА_4