ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р. Справа № 909/1242/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області від 30.12.2016р., №06-13/2934

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 17.12.2015р.

у справі № 909/1242/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Коломия, Івано-Франківська область

до відповідача ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області

про стягнення 258 552,78 грн.

за участю представників сторін:

- від позивача ОСОБА_3;

- від відповідача ОСОБА_4

Права та обовязки сторін, передбачені ст. 20,22 ГПК України, учасникам судового процесу розяснено.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. апеляційну скаргу головного управління юстиції в Івано-франківській області прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Орищин Г.В., судді Данко Л.С. та Кузя В.Л. Розпорядженням в.о. голови Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2016р. в склад колегії по розгляду справи №909/1242/15 внесено зміни, замість судді Данко Л.С. введено суддю Галушко Н.А.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 17.12.2015р. (суддя Цюх Г.З.) у справі № 909/1242/15 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задоволено; з ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області на користь позивача стягнуто 258552,78 грн. заборгованості, з яких 242496,21 грн. інфляційних та 16056,57 грн. - 3% річних; стягнення 258552,78 грн. розстрочено на шість місяців, із щомісячною сплатою 43092 грн. протягом січня-червня 2016 року.

При прийнятті даного рішення місцевий господарський суд виходив з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. З огляду на те, що відповідач за рішенням суду від 03.12.2013р.повністю сплатив позивачу борг лише 12.10.2015р., відтак позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 підлягають до задоволення. Поруч з тим, розглянувши клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення на 6 місяців, суд задоволив таке з врахуванням інтересів обох сторін.

Вказане рішення місцевого господарського суду оскаржив відповідач, мотивуючи свої доводи тим, що ФОП ОСОБА_3 не звертався до головного територіального управління юстиції з письмовою заявою щодо сплати інфляційних втрат та 3% річних. Разом з тим, апелянт зазначає, що між ОСОБА_2 територіальним управлінням та позивачем було укладено договори підряду. Після закінчення виконання будівельних робіт ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 територіальним управлінням юстиції було складено та підписано відповідні акти приймання виконаних робіт на суму 239168 грн. На рахунок відповідача 27.12.2012р. поступили кошти на фінансування вказаних капітальних ремонтів, однак з невідомих причин такі не були перераховані позивачу ОСОБА_2 управлінням державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. В своїй апеляційній скарзі, апелянт також покликається на те, що він є бюджетною організацією і до його компетенції належить здійснення обліку та реєстру юридичних і фінансових зобовязань, підготовка платіжних доручень в Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-франківській області, яке власне є розпорядником бюджетних коштів ОСОБА_2 територіального управління для проведення відповідних оплат.

В силу вимог ст. 96 ГПК України, ФОП ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України за відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог стягувача (кредитора), якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 03.12.13 у справі №909/1145/13 позов фізичної особи підприємця ОСОБА_3 задоволено; з ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області на користь позивача стягнуто 363500 грн. заборгованості за договорами підряду №408 від 09.11.12, №407 від 14.11.12, №406 від 14.11.12 та 7250 грн. судового збору.

23.12.2013р. на виконання вказаного рішення місцевим господарським судом було видано відповідний наказ.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, у рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 03.12.2013р. у справі №909/1145/13 було встановлено факт заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 363500 грн. за договорами підряду №408 від 09.11.2012р., №407 від 14.11.2012р. та №406 від 14.11.2012р.

З долучених позивачем платіжних доручень (а.с.27-34) вбачається, що відповідач по рішенню суду від 03.12.13 у справі №909/1145/13, сплатив повністю борг перед позивачем 12.10.2015р.

Покликаючись на те, що вказане судове рішення боржником в розумні строки виконано не було, а саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області 242496,21 грн. інфляційних втрат та 16056,57 грн. - 3% річних за період з 01.01.2014р. по 02.11.2015р.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а з аналізу ст. 598 Цивільного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік підстав припинення зобовязання, вбачається, що рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання

Оскільки, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з винесенням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, позивач має право на стягнення інфляційних та 3% річних за весь період невиконання грошового зобов'язання.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

У відповідності до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної у п. 4.1 постанови Пленуму від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Підсумовуючи наведене судова колегія вважає за доцільне зазначити, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про підставність стягнення з відповідача 242496,21 грн. інфляційних втрат та 16056,57 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

В силу вимог п. 6 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до пункту 7.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Переглянувши подане клопотання відповідача про розстрочення виконання судового рішення строком на 6 місяців, з врахуванням пояснень позивача, який не заперечує щодо такого розстрочення виконання рішення, судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду про задоволення вказаного клопотання відповідача та розстрочення виконання рішення терміном на шість місяців, шляхом стягнення щомісячних платежів в розмірі 43092,13 грн. з січня по червень 2016р.

Доводи апеляційної скарги відхиляються судовою колегією, оскільки у відповідності до правової позиції наведеної у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує бездіяльність установи яка фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязання. В силу статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія, прийшла до висновку про правомірність оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 17.12.2015р. у справі № 909/1242/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління юстиції в Івано-Франківській області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Повний текст постанови складений 29.02.2016р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Кузь В.Л.