ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"04" березня 2016 р.Справа № 924/4/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

судді Димбовського В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом фермерського господарства „Є-Надія, с. Нестерівці, Дунаєвецького району

до приватного підприємства „Конкорд-захід, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії „Старокостянтинівський елеватор, м. Старокостянтинів

про визнання права власності на майно зерно сої у кількості 30873 кг на загальну суму 290206,20 грн., що знаходиться на зберіганні у філії ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація „Старокостянтинівський елеватор згідно товарно-транспортної накладної від 15 грудня 2015 року

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю від 30.12.2015р.; ОСОБА_2 - за довіреністю від 01.03.2016р.

від відповідача: ОСОБА_3 - за договором про надання правової допомоги від 29.02.2016р. (в судовому засіданні 29.02.2016р.)

від третьої особи: ОСОБА_4 - за довіреністю №03 від 04.01.2016р.

У судовому засіданні згідно ч. 2 ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення (вступна та резолютивна частини) проголошено 04.03.2016р., оскільки у судовому засіданні оголошувалась перерва.

Суть спору: позивач звернувся з позовом до суду про визнання права власності на майно зерно сої у кількості 30873 кг на загальну суму 290206,20 грн., що знаходиться на зберіганні у філії ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація „Старокостянтинівський елеватор згідно товарно-транспортної накладної від 15 грудня 2015 року.

Позов мотивовано тим, що відповідачем не сплачено вартість поставленого товару за договором поставки №176 від 14.12.2015р. і специфікації до нього, у звязку з чим, позивач вважає, що відповідач фактично відмовився оплатити товар. Тому, позивач, посилаючись на ст. ст. 526, 692, 712 Цивільного кодексу України, вважає себе власником товару, з огляду на що просить суд визнати за собою право власності на вказане майно.

Відповідач проти позовних вимог заперечує та просить у позові відмовити. Представники відповідача у судовому засіданні 15.02.2016р. та 29.02.2016р., а також у письмовому відзиві не заперечують факту укладення з позивачем договору поставки №176 від 14.12.2015р. і специфікації №1 до договору та факту поставки і отримання сої в кількості 30873 кг на загальну суму 290206,20 грн. до місця призначення, а саме: до елеватора, що знаходиться в м. Старокостянтинів, вул. Кривоноса, 1.

Стверджує, що з позивачем, який доставив товар сої до воріт елеватора, відразу проведено розрахунок, а саме з представником позивача ОСОБА_5, котрий отримав грошові кошти у розмірі 290836,00 грн., про що видано квитанцію до прибуткового касового ордеру №1 від 15.12.2015р. та поставлено підпис представника і печатку підприємства.

Як зазначає відповідач, в подальшому, після проведеного розрахунку було виписано нову ТТН (без номера), на підставі якої поставлений товар сої перейшов у власність ПП „Конкорд-Захід та був зданий ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор: м. Старокостянтинів, вул. Кривоноса, 1, на зберігання згідно укладеного договору між ПП „Конкорд-Захід та філією ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор.

Вказує, що на даний час зерно сої, що було продане позивачем, знаходиться на території Хмельницької області у Старокостянтинівському елеваторі, що є філією ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація.

Крім того, представник відповідача у судовому засіданні 15.02.2016р. посилався на те, що ФГ „Є-Надія не є належним позивачем, оскільки не є виробником спірного майна зерна сої, а виступає лише постачальником.

Третя особа стосовно заявлених позовних вимог вважає, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За наявними фактами та документальними доказами відповідач грубо порушив умови договору поставки в частині проведення своєчасних та в повному обсязі розрахунків з позивачем.

Крім того, у письмових поясненнях третя особа повідомила, що 05.12.2015р. ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі директора філії „Старокостянтинівський елеватор було укладено договір складського зберігання №101 з ПП „Конкорд-Захід. На виконання його умов ПП „Конкорд-Захід протягом 14-16 грудня 2015 року поставило на елеватор зерно сої в кількості 434,420 тон в фізичній вазі, а вже 18.12.2015р. звернулося з листом про його відвантаження. Однак, згідно умов договору складського зберігання поклажодавець (відповідач) має попередити зерновий склад про відвантаження у строк, не пізніше, як за 10 днів до запланованої дати відвантаження, позаяк зерновим складом складається графік відвантаження та задіюються відповідні служби.

На основі листа клієнта зерновим складом було зроблено відповідну заявку №126 від 18.12.2015р. та направлено її для погодження до головного офісу ПАТ „ДПЗКУ. Зазначає, що ПП „Конкорд-Захід добросовісно виконував взяті на себе зобовязання в частині оплати послуг елеватора.

Вказує, що 21.12.2015р. надійшло звернення від позивача - ФГ „Є-Надія, яке поставило сою на елеватор по ТТН ПП „Конкорд-Захід, у якому позивач просив відтермінувати відвантаження сої ПП „Конкорд-Захід, оскільки останній не провів розрахунки за передану у власність відповідачеві сою. Представникам позивача було розяснено, що їх звернення не є підставою для відтермінування відвантаження, оскільки їхні договірні стосунки з відповідачем ніяким чином не впливають на правовідносини, що склалися між ПАТ „ДПЗКУ в особі філії „Старокостянтинівський елеватор та ПП „Конкорд-Захід. 28.12.2015р. відповідач повторно звернувся до елеватора з листом про відвантаження та надав перелік автомобілів, що здійснюватимуть перевезення вантажу. Відвантаження планувалося на 29.12.2015р., однак в запланований день відвантаження не відбулося, оскільки на підприємство прибули представники ПП „ГВМ-Агро, з якими відповідач також не провів розрахунки за поставлену та передану увласність на елеваторі сою. При їх появі представник відповідача, відповідальний за відвантаження, покинув територію підприємства.

06.01.2016р. від ПП „Конкорд-Захід поступила вимога щодо надання пояснень стосовно затримки відвантаження. Відповідача було проінформовано що з 01 січня по 10 січня 2016 року підприємство не здійснювало операцій з зерном, в тому числі його переоформлення і відвантаження. Крім того, сталася поломка норії НЦ-175 №3 в робочій вежі елеватора. Ця поломка не давала можливості здійснення захвату, підйому, вертикального переміщення і відвантаження зерна у силоси і на транспортер для завантаження автомобільного транспорту. Поломку ліквідовано 21.01.2016р. За усною домовленістю з ПП „Конкорд-Захід відвантаження зерна сої планувалося на 25.01.2016р. Однак, 20.01.2016р. о 14 год. 30 хв. представника філії викликано в Старокостянтинівський районний суд на розгляд клопотання Старокостянтинівського ВП ГУНП про тимчасовий доступ до документів та речей у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000029 від 15.01.2016р. за ознаками кримінального порушення, передбаченого ст. 15 ч. 2, ст. 190 КК України. На основі ухвал Старокостянтинівського районного суду 22.01.2016р. у справах №683/148/16-к 1кс/683/48/2016 та №683/148/16-к 1кс/683/49/2016 слідчим Старокостянтинівського ВП ГУНП лейтенантом поліції ОСОБА_6 було вилучено оригінали документів, про що складено відповідний протокол, та винесено постанову про приєднання вилучених документів, а також зерна сої, належного ПП „Конкорд-Захід до речових доказів у кримінальному провадженні. Оригінали документів залишено у кримінальному провадженні, а зерно сої під розписку передано на зберігання матеріально-відповідальній особі філії. Наразі ведеться досудове слідство.

В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що вони обгрунтовані та підтверджені належними доказами.

Представник відповідача в судовому засіданні 29.02.2016р. проти позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи по суті, суд встановив:

В матеріалах справи міститься договір поставки №176 від 14.12.2015р., укладений між фермерським господарством „Є-Надія (постачальник) та приватним підприємством „Конкорд-захід (покупець). Укладення даного договору представники сторін не заперечують.

Згідно умов вказаного вище договору, постачальник зобовязується поставляти (передавати у власність) покупцеві окремими партіями товар зернові та олійні культури в кількості, за якістю та за цінами узгодженими сторонами у специфікації, яка є додатком до цього договору і є його невідємною частиною, а покупець зобовязується прийняти товар та своєчасно сплатити його вартість (п. 1.1).

Як встановлено у п.п. 4.1 4.3 договору, постачальник забезпечує поставку товару партіями на умовах, визначених у погоджених сторонами специфікаціях. Місце та строки поставки погодженої сторонами партії товару визначаються ними в кожному конкретному випадку і зазначаються у відповідній специфікації. Право власності на товар, а також всі витрати на зберігання товару переходять від постачальника до покупця у відповідності з умовами базису поставки, визначеними у відповідній специфікації.

14.12.2015р. сторони уклали специфікацію №1, укладення якої представники сторін не заперечують.

У специфікації №1 від 14.12.2015р. сторони домовились про поставку покупцю сої у кількості 32 тони загальною вартістю 300800,00 грн. Місце поставки сторони погодили у п. 3 специфікації, а саме: ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор, місцезнаходження: Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Кривоноса, 1.

Згідно п. 5 специфікації, датою поставки вважається дата відмітки на товарно-транспортній накладній ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор; право власності на товар та всі ризики, повязані з його втратою чи пошкодженням, а також всі витрати на зберігання товару переходять від постачальника до покупця з дати поставки товару.

У п. 7 специфікації зазначено, що у відповідності з п. 3.4, 3.5 договору, покупець здійснює оплату вартості товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в наступному порядку: оплата 95% вартості товару протягом 3 операційних (банківських) днів з дати поставки товару, за умови надання постачальником рахунку на оплату; остаточний розрахунок протягом 3 банківських днів з дати надання постачальником оригіналів всіх супроводжувальних документів на товар, вказаних в п. 8 даної специфікації.

У матеріалах справи міститься товарно-транспортна накладна від 15.12.2015р., згідно якої позивач у пункті навантаження с. Нестерівці, Дунаєвецький район, Хмельницька область надав вантаж (сою) для перевезення масою нетто 31 т. 60 кг, масою брутто 47 т 120 кг на загальну суму 291964,00 грн. Місцем розвантаження зазначено - ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор за адресою: Хмельницька область, м. Старокостянтинів, вул. Кривоноса, 1, для ПП „Конкорд-Захід.

16.12.2015р. позивачем відповідачу виставлено рахунок №42 на оплату сої у кількості 30,873 т загальною вартістю 290206,20 грн.

В матеріалах справи міститься копія квитанції до прибуткового касового ордеру №1 від 15.12.2015р., яка, на думку відповідача, є доказом сплати позивачу 290836,00 грн. за сою. Оригінал квитанції в матеріали справи не надано.

У свою чергу, позивачем надано довідку від 03.03.2016р. за підписами головного бухгалтера та голови фермерського господарства, в якій стверджується, що будь-яка оплата (в касу підприємства чи на розрахункові рахунки) за зерно сої не була проведена.

Також, позивачем до матеріалів справи подано пояснення водія ОСОБА_5, згідно яких водій повідомив, що дійсно 15.12.2015р. він перевозив зерно сої з с. Нестерівці, Дунаєвецького району на ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор. Біля воріт елеватора до нього підійшов представниккомпанії ПП „Конкорд-Захід, поставив відмітки про отримання зерна сої на товаро-транспортних накладних ФГ „Є-Надія, виписав свої ТТН по яких і було здане дане зерно сої в кількості 30940 кг на ПАТ „ДПЗКУ „Старокостянтинівський елеватор. Відзначив, що після розвантаження виїхав з території елеватора і поїхав в с. Нестерівці. Будь-яких коштів йому ніхто не передавав і ні на яких документах він свій підпис не ставив.

Згідно листа №1177 від 29.12.2015р. філії „Старокостянтинівський елеватор зазначено, що зерно сої в кількості 30940 кг, здане 15.12.2015р. на ПАТ „ДПЗКУ Старокостянтинівський елеватор для ПП „Конкорд-Захід, дійсно знаходиться на зберіганні в філії ПАТ „ДПЗКУ Старокостянтинівський елеватор.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом береться до уваги наступне.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявляти позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права. Така правова позиція суду знаходить своє підтвердження у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.12.2014р. у справі №5011-74/9393-2012 та листі Вищого господарського суду України від 20.04.2015р. № 01-06/631/15.

Спір щодо права власності на товар - зерно сої виник між позивачем та відповідачем, як сторонами договору поставки та його додатку специфікації до договору, за якими позивач зобовязався поставити (передати у власність) товар зерно сої, а відповідач зобовязався його прийняти та оплатити. Укладення договору поставки та додатку до нього у вигляді специфікації сторонами не заперечується.

Правовідносини сторін повязано з поставкою товару і регулюються договором поставки, його додатком у вигляді специфікації, та відповідними положеннями Цивільного кодексу України (Глава 54 „Купівля-продаж), які регламентують права та обовязки сторін по договору, а також їх відповідальність.

З огляду на те, що сторони знаходяться у зобовязальних відносинах, а предявлення позову про визнання права власності можливе лише за умови, що позивач у даній справі не перебуває із відповідачем у даній справі у зобовязальних правовідносинах, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним.

Крім того, суд зазначає, що заявлений позивачем речовий спосіб захисту - визнання права власності - за своєю правовою природою спрямований на відновлення порушеного (оспорюваного) права стосовно майна, якому властиві ознаки індивідуально визначеної речі, натомість зерно сої, право власності на яке просить визнати позивач, за своєю природою наділено родовими ознаками, а отже застосування такого способу захисту, як визнання права власності, в даному випадку є неприпустимим.

Посилання відповідача на те, що ФГ „Є-Надія не є належним позивачем, у звязку з тим, що не є виробником спірного майна зерна сої, а виступає лише постачальником, спростовуються матеріалами справи, зокрема, звітом про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2015 року, наданий позивачем у відділ статистики у Дунаєвецькому районі 28.05.2015р., звітом про підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду на 01.12.2015р., наданий позивачем у відділ статистики у Дунаєвецькому районі 28.11.2015р.

З огляду на викладене вище, в задоволенні позову належить відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові фермерського господарства „Є-Надія, с. Нестерівці, Дунаєвецького району, до приватного підприємства „Конкорд-захід, м. Львів, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація України в особі філії „Старокостянтинівський елеватор, м. Старокостянтинів, про визнання права власності на майно зерно сої у кількості 30873 кг на загальну суму 290206,20 грн., що знаходиться на зберіганні у філії ПАТ „Державна продовольчо-зернова корпорація „Старокостянтинівський елеватор згідно товарно-транспортної накладної від 15 грудня 2015 року, відмовити.

Повне рішення складено 09 березня 2016 року.

Суддя В.В. Димбовський

Віддруковано 5 примірників:

1 до справи,

2 позивачу,

3, 4 відповідачу (м. Львів, Шевченківський район, вул. Б. Хмельницького, 228; м. Львів, вул. Маєра Балабана, 26),

5 третій особі.