ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29 лютого 2016 р. Справа № 918/1094/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрспецбетон"

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Піраміда"

про стягнення в сумі 29 464 грн. 00 коп.

Суддя Андрійчук О.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_3, договір від 28.09.2015 року

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрспецбетон" звернулося до Господарського суду Рівненської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 29 464,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

18.06.2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір-заявку № 10 про надання транспортно-експедиційних послуг, предметом якого було перевезення панелей вагою 12 тон, маршрут: м. Дніпродзержинськ-м. Ладижин, вартість перевезення - 7 000,00 грн.

На виконання умов договору 18.06.2015 року відповідач отримав вантаж від третьої особи, про що свідчить товарно-транспортна накладна № 327 від 18.06.2015 року, а 19.06.2015 року доставив вантаж у пункт призначення.

Вантаж відповідачем доставлено у неналежному стані, у зв'язку з чим позивач відмовився його приймати, про що зробив відповідний запис у товарно-транспортній накладній.

Зважаючи, що вантаж, на думку позивача, був пошкоджений відповідачем під час перевезення, останній просить суд стягнути з останнього збитки в розмірі вартості пошкодженого вантажу та вартості перевезення, що становить 29 464,00 грн.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 22, 526, 623, 909, 924 ЦК України, ст.ст. 193, 224, 225, 308, 314 ГК України тощо.

Ухвалою суду (суддя Бережнюк В.В.) від 15.09.2015 року порушено провадження, справу призначено до судового розгляду на 06.10.2015 року.

30.09.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що відсутні усі елементи правопорушення, необхідні для покладення на відповідача збитків. Крім того, відповідач стверджує, що пошкодження вантажу відбулося внаслідок його неналежного кріплення, яке виконується замовником.

06.10.2015 року судового засідання у справі не відбулося у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Бережнюк В.В., про що складено відповідну довідку.

Ухвалою суду від 13.10.2015 року справу призначено до судового розгляду на 22.10.2015 року. У судовому засіданні 22.10.2015 року оголошено перерву до 29.10.2015 року.

Ухвалою суду від 29.10.2015 року продовжено строк розгляду господарського суду на 15 днів, в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Піраміда".

Розпорядженням керівника апарату суду від 18.11.2015 року № 01-04/75/2015 у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Бережнюк В.В., враховуючи, що строк розгляду спору, визначений законодавством, залишився менше чотирнадцяти календарних днів, відповідно до п.п. 2.3.50-2.3.52 Положенням про автоматизовану систему документообігу суду, п. 17 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого справа № 918/1094/15 передана на розгляд судді Андрійчук О.В.

10.11.2015 року та 16.11.2015 року через службу діловодства господарського суду від третьої особи надійшли письмові пояснення, в яких остання зазначає, що якість плит, які були предметом перевезення, відповідала нормативним документам та була підтверджена паспортом якості підприємства-виробника. Завантаження плит здійснювалося без порушень, водій підтвердив, що габарити, кріплення та вкладення вантажу на автомобіль відповідають вимогам, претензій до кількості, якості виробів та укладення плит не мав. Також, як стверджує третя особа, перевізник не забезпечив подачу спеціалізованого автотранспорту, придатного для перевезення плит, оскільки кріплення проти зсуву не було достатнє, на що неодноразово наголошував вантажовідправник.

Ухвалою суду від 18.11.2015 року справу прийнято до свого провадження суддею Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 18.11.2015 року розгляд справи відкладено на 30.11.2015 року.

Ухвалою суду від 30.11.2015 року розгляд справи відкладено на 09.12.2015 року.

Ухвалою суду від 09.12.2015 року у справі призначено судову (товарознавчу) експертизу, проведення експертизи доручено Незалежному Інституту Судових Експертиз, для проведення експертизи матеріали справи надіслано на адресу Незалежного Інституту Судових Експертиз, провадження у справі № 918/1094/15 на час проведення судової експертизи зупинено.

30.12.2015 року через службу діловодства господарського суду від відповідача надійшла заява про відвід експерта.

Ухвалою суду від 30.12.2015 року провадження у справі № 918/1094/15 поновлено, витребувано з Незалежного Інституту Судових Експертиз матеріали справи № 918/1094/15, розгляд заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відвід експерта призначено у судовому засіданні на 18.01.2016 року.

Ухвалою суду від 18.01.2016 року у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відвід судового експерта відмовлено, провадження у справі № 918/1094/15 зупинено до закінчення проведення судової експертизи та матеріали справи № 918/1094/15 направлено до Незалежного Інституту Судових Експертиз.

15.02.2016 року через службу діловодства господарського суду з Незалежного Інституту Судових Експертиз повернулися матеріали справи № 918/1094/15 без виконання у зв'язку з відсутністю оплати вартості експертизи.

Ухвалою суду від 17.02.2016 року провадження у справі поновлено, судове засідання призначено на 29.02.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.06.2014 року між позивачем (замовник) та відповідачем (перевізник) договір-заявку № 10 про надання транспортно-експедиційних послуг (договір-заявка).

За умовами договору-заявки відповідач зобов'язався перевезти вантаж - панелі, вага 12 тон, автомобілем Рено НОМЕР_2, причіп НОМЕР_1, з м. Дніпроджержинськ до м. Ладижин. Дата завантаження - 18.06.2015 року, дата розвантаження - 19.06.2015 року.

Вартість перевезення склала 7 000,00 грн. Розрахунок по картці Приватбанк № НОМЕР_3 ОСОБА_4.

Додатковими умовами договору-заявки сторони узгодили, що замовник зобов'язується здійснити своєчасне завантаження та розвантаження автомобіля, правильно оформити супровідні документи, указати фактичну адресу завантаження та розвантаження автомобіля. Перевізник зобов'язується вчасно надати автомобіль і доставити вантаж до місця розвантаження в обумовлений строк.

Для завантаження продукції позиваx звернувся з відповідною заявкою до третьої особи, в якій просив 18.06.2015 року завантажити на автомобіль Рено НОМЕР_2, причіп НОМЕР_1, водій ОСОБА_2, продукцію - ребристі плити 4ПГ 6-4 ІІІв-Н - 8 шт., по рахунку № 79 від 12.05.2015 року.

Згідно зі ст. 306 ГК України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб'єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту. Загальні умови перевезення вантажів, а також особливі умови перевезення окремих видів вантажів (вибухових речовин, зброї, отруйних, легкозаймистих, радіоактивних та інших небезпечних речовин тощо) визначаються цим Кодексом і виданими відповідно до нього транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Відносини, пов'язані з перевезенням пасажирів та багажу, регулюються Цивільним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

За ч.ч. 1, 2, 5 ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень. Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Статтею ст. 909 ЦК України унормовано, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Вантаж, що був предметом перевезення, належить позивачу на праві власності, на підтвердження чого останнім надано договір поставки № 1205/15 від 12.05.2015 року, видаткову накладну № 181 від 18.06.2015 року, рахунки № 79 від 12.05.2015 року, платіжні доручення № 587 від 02.06.2015 року, № 593 від 30.06.2015 року.

Автотранспортний засіб, яким здійснювалося перевезення, належить відповідачу, що стверджується свідоцтвами про реєстрацію ВКС 077303 та СХХ 039325.

Третьою особою до матеріалів справи долучено паспорт якості № 41 від 18.06.2015 року, сертифікат відповідності (строк дії: з 19.06.2014 року по 17.06.2016 року).

Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідач виконав перевезення, що стверджується товарно-транспортною накладною № 327 від 18.06.2015 року.

У свою чергу, позивач здійснив оплати вартості перевезення на суму 6 998,00 грн., комісія 2,00 грн., про що свідчить чек Приватбанку від 05.09.2015 року.

Як з'ясувалося при прийманні вантажу, останній доставлено у неналежному стані, який, за твердженням позивача, є непридатним для його подальшого використання за призначенням.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами спору виникли правовідносини, пов'язані зі стягненням з перевізника збитків, завданих внаслідок пошкодження вантажу під час його перевезення транспортним засобом.

Частиною 1 ст. 315 ГК України, ч. 1 ст. 925 ЦК України передбачено, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії.

Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п'яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді. Для пред'явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк (ч.ч. 3-5 ст. 315 ГК України).

За ч.ч. 2, 3 ст. 925 ЦК України позов до перевізника може бути пред'явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк. До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Пунктами 159-160 Статуту автомобільного транспорту Української РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 401 від 27.06.1969 року, передбачено, що до пред'явлення вантажовідправником або вантажоодержувачем автотранспортному підприємству або організації позову, який випливає з цього Статуту, обов'язкове пред'явлення претензій до них. При перевезеннях вантажів автомобільним транспортом право на пред'явлення автотранспортному підприємству або організації претензії, а у відповідних випадках позовів у порядку, встановленому Правилами, має в разі, зокрема недостачі, псування або пошкодження вантажу - вантажоодержувач.

Згідно з п.п. 164, 165 Статуту автомобільного транспорту Української РСР до претензійної заяви повинні бути додані документи, що підтверджують претензію. До претензії відносно втрати, недостачі, псування або пошкодження вантажу, крім документів, що підтверджують право на пред'явлення претензії, повинен бути доданий документ, який засвідчив би кількість і вартість відправленого вантажу. Претензії автотранспортному підприємству або організації можуть бути пред'явлені протягом шести місяців, а претензії про сплату штрафів - протягом 45 днів. Вказані строки обчислюються, зокрема з дня видачі вантажу або багажу - по претензіях про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу або багажу.

Відповідно до п.п. 166, 167 Статуту автомобільного транспорту Української РСР автотранспортне підприємство або організація зобов'язані розглянути заявлену претензію і повідомити заявника про задоволення або відхилення її у такі строки з дня одержання претензії: протягом 3 місяців - по претензіях, що виникли з перевезень в автомобільному сполученні. Позови вантажовідправників і вантажоодержувачів автотранспортному підприємству або організації, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред'явлені тільки у випадках повного або часткового відмовлення автотранспортного підприємства або організації задовольнити претензію або неодержання від них відповіді протягом строків, вказаних у ст. 166 цього Статуту. Вказані позови пред'являються відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або в суд за місцем знаходження автотранспортного підприємства або організації, до яких була пред'явлена претензія, у двомісячний строк з дня одержання відповіді автотранспортного підприємства або організації або з дня закінчення строку, встановленого для відповіді. При обчисленні строків на пред'явлення претензій і позовів повинен бути прийнятий до уваги час, необхідний на доставку документів (претензії, відповіді на претензію) органами зв'язку.

Вказане також передбачене у Розділі 16 Наказу Мінтрансу від 14.10.1997 року № 363 "Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні".

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивач направив відповідачу претензію № 450 від 07.07.2015 року на суму 29 464,00 грн., яку відповідач отримав 10.07.2015 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач розглянув отриману ним претензію та відхилив її, про що 14.07.2015 року направив позивачу відповідь на претензію.

Одержувач зобов'язаний прийняти вантаж, який прибув на його адресу. Він має право відмовитися від прийняття пошкодженого або зіпсованого вантажу, якщо буде встановлено, що внаслідок зміни якості виключається можливість повного або часткового використання його за первісним призначенням. Відповідальність перевізника за збереження вантажу припиняється з моменту його видачі одержувачу в пункті призначення (ч.ч. 2, 3 ст. 310 ГК України).

Пунктом 72 Статуту автомобільного транспорту Української РСР передбачено, що одержання вантажу засвідчується підписом і печаткою (штампом) вантажоодержувача в трьох примірниках товарно-транспортної накладної, два з яких залишаються у шофера-експедитора, а один вручається вантажоодержувачу. Вантажоодержувач може відмовитися від прийняття вантажу лише в тому випадку, коли якість вантажу внаслідок псування або пошкодження, за які автотранспортне підприємство або організація несе відповідальність, змінилася настільки, що виключається можливість повного або часткового використання його за прямим призначенням. Вантажоодержувач зобов'язаний зробити запис у товарно-транспортній накладній про відмовлення прийняти вантаж і завірити цей запис підписом та печаткою (штампом).

Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику (п.п. 11.3.-11.6. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні).

Судом з матеріалів справи встановлено, що позивачем, як вантажоотримувачем, на товарно-транспортній накладній вчинено запис про відмову у прийнятті вантажу у зв'язку з погіршенням його якості та неможливістю використання за призначенням.

У той же час вказаний напис на екземплярі товарно-транспортної накладної відповідача відсутній.

Згідно зі ст. 158 Статуту автомобільного транспорту Української РСР обставини, що можуть служити підставою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств або організацій, вантажовідправників, вантажоодержувачів при автомобільних перевезеннях, стверджуються записами в товарно-транспортних документах, а в разі розбіжності між автотранспортним підприємством або організацією і вантажовідправником (вантажоодержувачем) - актами встановленої форми. Обставини, які можуть служити основою для матеріальної відповідальності автотранспортних підприємств і організацій та пасажирів при автомобільних перевезеннях, засвідчуються актами встановленої форми. Перелік обставин, що підлягають засвідченню записами в товарно-транспортних документах, форми актів і порядок їх складання встановлюються Правилами.

Розділом 15 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні врегульовано порядок складання актів. Так, у разі зіпсуття або пошкодження вантажу, а також у разі розбіжностей між Перевізником і вантажовідправником (вантажоодержувачем) обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актом за формою, що наведена в додатку 4. Перевізник, вантажовідправник і вантажоодержувач засвідчують в акті, зокрема обставини (пошкодження упаковки, вантажу), які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності сторін. Записи в акті засвідчуються підписами вантажовідправника (вантажоодержувача) і водія. Односторонні записи в акті як вантажовідправника (вантажоодержувача), так і водія вважаються недійсними. Жодна із сторін не має права відмовитись від підписання акта. У разі незгоди зі змістом акта кожна із сторін має право викласти в ньому свою думку в рядку "Особливі відмітки" і засвідчити її підписом. При відмові від складання акта або від внесення записів у товарно-транспортну накладну у випадках недостачі, псування або ушкодження вантажу акт складається за участю представника незацікавленої сторони. Для засвідчення складання акта на вільному місці зворотного боку товарно-транспортної накладної записується дата складання і про що складений акт (наприклад: "Про недостачу місць", "Про порушення пломби" та ін.).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем складено акт від 19.06.2015 року, який підписали заст. директора, майстер цеху та начальник Об'єднання Дніпроенергопромбуд, директор ПП "Укрремтор Плюс" та директор позивача.

Судом встановлено, що складений позивачем акт не відповідає формі, встановленій Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Крім того, у ньому відсутній підпис відповідача. Так само в матеріалах справи немає доказів повідомлення відповідача про час та місце його складання, а також жодним чином не зафіксовано відмови останнього від підписання вказаного акту.

Також, як вбачається з матеріалів справи, на зворотньому боці екземпляра товарно-транспортної накладної позивача та третьої особи (якій товарно-транспортна накладна видавалася під час завантаження, а не під час прийняття вантажу, та яка участі у складанні акту не приймала) вчинено запис для засвідчення складання акта, тоді як вказаний запис на екземплярі відповідача відсутній.

Згідно з п.п. 13.6., 13.7. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні в разі, якщо при виявленні недостачі, ушкодження або зіпсування вантажів, Перевізник і вантажовідправник або вантажоодержувач не дійшли згоди у визначенні їх причин і суми, на яку зменшилась вартість вантажу, на вимогу Перевізника, вантажовідправника чи вантажоодержувача проводиться експертиза в бюро товарних експертиз або іншими компетентними організаціями чи фізичними особами. Експертиза проводиться у присутності представників Перевізника і Замовника. Результати експертизи оформляються актом. Акт експертизи підписується експертами й особами, які були присутні при проведенні експертизи.

Доказів складення акту за результатами проведення експертизи сторонами суду не надано.

У той же час відповідач у підтвердження заперечень на заявлені позовні вимоги надав експертний висновок № В-154 від 24.06.2015 року Вінницької торгово-промислової палати.

На підтвердження того, що позивач та третя особа повідомлялися про час та місце проведення експертизи, відповідачем надано виписку відправлень електронної пошти з 01.06.2015 року по 30.06.2015 року, з якої вбачається, що 22.06.2015 року було повідомлено позивача у справі, а 23.06.2015 року - третю особу.

Вказаний експертний висновок не може вважатися актом судової експертизи, оскільки особа набуває прав та несе обов'язки судового експерта тільки після одержання нею ухвали про призначення експертизи.

У зв'язку з цим слід зазначити, що ухвалою суду від 09.12.2015 року призначено у справі № 918/1094/15 судову (товарознавчу) експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: Чи мав вантаж - панелі, що є предметом договору-заявки № 10 від 18.06.2015 року, недоліки (неналежну якість), що могли призвести до його пошкодження під час завантаження та/або перевезення? Якщо так, то які саме? Чи було дотримано вантажовідправником - Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Піраміда" умов та правил, встановлених чинним законодавством України, при завантаженні вантажу - панелей, що є предметом договору-заявки № 10 від 18.06.2015 року, на автотранспортний засіб перевізника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, у тому числі вимог щодо наявності інвентарних оснащень, які забезпечують стійке положення вантажу в дорозі, визначення точок опори, підкладок і прокладок, потрібних для кріплення залізобетонних виробів, тощо? Якщо ні, то в чому полягали порушення та чи призвели вони до пошкодження вантажу? Чи було дотримано перевізником - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 умов перевезення вантажу - панелей, що є предметом договору-заявки № 10 від 18.06.2015 року? Якщо ні, то в чому полягали порушення та чи призвести вони до пошкодження вантажу? Чи змінилася якість вантажу - панелей, що є предметом договору-заявки № 10 від 18.06.2015 року, внаслідок його пошкодження настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням? Якщо ні, то яка частина вантажу є придатною до використання, а яка - ні? Яка вартість повністю пошкодженого вантажу? Проведення експертизи доручено Незалежному Інституту Судових Експертиз.

Матеріали справи № 918/1094/15 Незалежного Інституту Судових Експертиз повернулися без виконання у зв'язку з відсутністю оплати вартості експертизи (сторони відмовилися проводити оплату експертизи, про що надали відповідні пояснення).

Отже, справа розглядається за наявними в ній матеріалами з урахуванням вимог ст.ст. 32, 36, 43 ГПК України.

Зокрема, як вбачається з акту від 19.06.2015 року, наданого позивачем, плити були завантаженні в 2 штабеля по 4 плити, на 2 дерев'яні підкладки кожний. Під час транспортування відбулося зміщення плит кожного штабелю на праву сторону, в результаті чого плити отримали механічні пошкодження. Причина пошкодження не встановлена.

Згідно з експертним висновком № В-154 від 24.06.2015 року плити залізобетонні в кількості 8 шт. укладені 2 штабелями по 4 плити повздовж платформи кузова автомобіля. Плити встановлені одна на одну через дерев'яні бруски з прокладками різної товщини від 2,0 см до 4,5 см в довжиною від 25 см до 45 см. Під нижні плити покладені дерев'яні прокладки довжиною 122-160 см та товщиною 2,0-2,5 см. Прокладки між плитами розташовані на відстані 10 см-15 см від торців плит. Штабелі плит стягнуті 5 фіксуючими транспортними фалами і закріплені до підлоги кузова. Також борти кузова закріплені 3 ціпами між собою. Верхні 3 плити в кожному штабелі зсунулися на один бік і отримали такі пошкодження: 1. Друга в штабелі, що розташований біля борту кузова, плита має наскрізну тріщину наружного продольного ребра на відстані до 20 см та довжиною до 217 см від бокової стінки панелі. Частково на місці тріщини відкололися мілкі частини плити розмірами 2,5-5,0 см. Також друга в штабелі плита має тріщини в місцях переходу від тіла плити до продовжного ребра, що утворює зовнішні грані. 2. Решта плит, що зсунулися на одну сторону, мають тріщини на верхній поверхні плит, сколи країв плит, які утворилися під час зсуву. 3. На нижніх плитах в місцях, де розташовані продовжні бруски-прокладки, утворилися отвори від ударів плит під час зсуву розмірами, які відповідають розмірам підкладок. 4. Кромки плит в місцях, де розташовані підкладки, мають відколи і розкришилися. У результаті зсуву плит виникли пошкодження: наскрізна тріщина наружного продольного ребра на відстані до 20 см та довжиною до 217 см від бокової стінки панелі одної плити. На решті плит візуально визначені тріщини, сколи країв плити, отвори під прокладками від удару плит під час зсуву, тріщини верхньої поверхні плит. Зважаючи на викладене, зроблено висновок про те, що всі 8 плит залізобетонних мають дефекти, що виявлені після прибуття до місця розвантаження та виникли через зсув плит. Встановлені прокладки між плитами мають різну товщину і довжину і не відповідають ширині плит, що дало змогу зсуву плит з брусків-підкладок.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 308 ГК України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення. Вантажовідправник зобов'язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням необхідності забезпечення транспортабельності та збереження його в процесі перевезення і має право застрахувати вантаж у порядку, встановленому законодавством.

За п.п. 2.3.-2.4. ДБН Г 1-4-95 "Правила перевезення, складування та зберігання матеріалів, виробів, конструкцій і устаткування в будівництві" для безпечного перевезення транспортними засобами залiзобетонних виробiв, запобiгання утворенню сколiв i трiщин потрiбно їх надiйно закрiплювати, а в мiсцях опирання виробу на транспортний засiб пiдкладати дерев'янi прокладки, якi запобiгають дотику виробiв до металевої частини вантажної платформи. Дерев'янi прокладки потрiбно розмiщувати по вертикалi одна навпроти одної по лiнiї пiдйомних пристроїв (петель, отворiв) або в мiсцях, що вказанi в робочих кресленнях. Для прокладок рекомендується використовувати пиломатерiали з поперечним перерiзом 150х100, 150х150, 100х100 мм або кругляк, обпилений з двох бокiв. Прокладки повиннi бути перерiзом не менше нiж 50х40 мм. За наявностi у виробах виступаючих деталей чи монтажних петель товщина прокладок повинна перевищувати розмiр виступаючих деталей або монтажних петель не менше нiж на 20 мм. Вiдповiдальнiсть за правильнiсть закрiплення збiрних залiзобетонних та бетонних конструкцiй на транспортних засобах для перевезення несе завод-виготовлювач. Вiдповiдальнiсть за зберiгання в процесi перевезення - транспортна органiзацiя.

Відповідно до п.п. 8.6., 8.7., 8.14, 8.15., 8.16., 8.20.-8.22. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні вантаження, закріплення, укриття, ув'язка вантажу, а також розвантаження автомобіля, зняття кріплень і покриттів виконуються Замовником. Перевізник може за погодженням із Замовником взяти на себе вантаження і розвантаження вантажів. Участь водія у вантаженні або розвантаженні може мати місце тільки за його згодою. В цьому випадку водій при вантаженні приймає вантаж з борта автомобіля (біля дверей фургона), а при розвантаженні подає його на борт автомобіля (до дверей фургона). Навантажені предмети слід розміщувати і закріпляти так, щоб запобігти їх падінню, волочінню, травмуванню ними супровідних осіб чи створенню перешкод для руху. Вантаж повинен бути належним чином закріплений засобами кріплення (ременями, ланцями, розтяжками, тросами, розпірними перекладинами, якірними рейками (балками), сітками тощо) відповідно до національних стандартів щодо правил безпечного закріплення вантажів і засобів кріплення. Кількість засобів кріплення вантажу повинна бути достатньою для здійснення його безпечного перевезення. Ящики, бочки та інші штучні вантажі слід вантажити таким чином, щоб при різкому гальмуванні, рушанні та на крутих поворотах виключалася можливість зсуву, навалки на борти, потертості вантажу і тари; для цього між окремими місцями вантажу не дозволяється залишати проміжків або між ними треба вставляти дерев'яні прокладки та розпірки відповідної довжини та міцності. Водій зобов'язаний перевірити відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі умовам безпеки руху та забезпечення цілості рухомого складу, а також сповістити Замовника про виявлені недоліки у кріпленні та складанні вантажу, які загрожують його збереженню. Виходячи з вимог безпеки руху, водій зобов'язаний перевірити відповідність габаритів вантажу розмірам, що зазначені у Правилах дорожнього руху України. Вантажовідправник на вимогу водія зобов'язаний усунути виявлені недоліки в укладанні вантажу.

У силу вимог п.п. 22.3.1.-22.3.6. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні залізобетонні вироби в залежності від їх виду перевозяться в горизонтальному, вертикальному чи похиленому положенні. Перевезення залізобетонних виробів здійснюється спеціалізованим рухомим складом, забезпеченим інвентарним оснащенням, яке забезпечує стійке положення вантажу в дорозі, та автомобілями (автопоїздами) з бортовою платформою. Автомобілі (автопоїзди) з бортовою платформою використовуються для перевезення залізобетонних виробів невеликого розміру (фундаментні блоки, настили, плити, сходові марші тощо). Автопоїзди з напівпричепами і причепами-розпусками використовуються для перевезення довгомірних залізобетонних виробів (ферми, балки тощо). Спеціалізований рухомий склад використовується для перевезення стінових панелей і перегородок. На залізобетонних виробах, що за технічними умовами при їх транспортуванні і зберіганні вимагають опори у визначених точках, вантажовідправник повинен нанести маркування із зазначенням таких точок опори. За Договором може передбачатися дообладнання рухомого складу додатковим приладдям. Підкладки і прокладки, потрібні для кріплення залізобетонних виробів, повинен надавати вантажовідправник. Приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу залізобетонних виробів здійснюються Перевізником за кількістю місць.

Замовник відповідає за всі наслідки неправильного пакування вантажів (бій, поломка, деформація, теча тощо), а також застосування тари й упаковки, що не відповідають властивостям вантажу, його масі або встановленим стандартам і технічним умовам (п. 10.16. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні).

У силу вимог п. 12.5. Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що вiдповiдальнiсть за правильнiсть закрiплення збiрних залiзобетонних та бетонних конструкцiй на транспортних засобах для перевезення несе завод-виготовлювач (вантажовідправник, замовник), який зобов'язаний надати усі підкладки, прокладки тощо, потрібні для надійного кріплення залізобетонних виробів, і, як наслідок, відповідає за наслідки неналежного кріплення.

Щодо водія (перевізника), то останній перевіряє відповідність кріплення і складання вантажу на рухомому складі виключно умовам безпеки руху та забезпечення цілісності рухомого складу, а не відповідність кріплення на предмет збереження цілісності вантажу. Приймання для перевезення від вантажовідправника і здача вантажоодержувачу залізобетонних виробів здійснюються Перевізником за кількістю місць. Тобто до обов'язків перевізника здійснювати перевірку відповідності кріплення залізобетонних виробів, проведеного вантажовідправником, встановленим вимогам, що забезпечують, зокрема, його стійкість під час перевезення, не входить.

Суду також не надано доказів того, що під час перевезення вантажу відповідачем перевищувалася швидкість, допустима для перевезення такого вантажу, а також того, що автомобіль, яким здійснювалося перевезення, за своїми технічними характеристиками не відповідав вимогам, встановленим для даного виду вантажу, тощо.

У силу вимог ч.ч. 1-4 ст. 314 ГК України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. У транспортних кодексах чи статутах можуть бути передбачені випадки, коли доведення вини перевізника у втраті, нестачі або пошкодженні вантажу покладається на одержувача або відправника. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу. Якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням, одержувач вантажу має право від нього відмовитися і вимагати відшкодування за його втрату.

Статтею 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За приписами ст. 133 Статуту автомобільного транспорту Української РСР автотранспортні підприємства або організації несуть відповідальність за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення і до видачі вантажоодержувачу або до передачі згідно з Правилами іншим підприємствам, організаціям, установам, якщо не доведуть, що втрата, недостача, псування або пошкодження вантажу сталися через обставини, яким вони не могли запобігти і усунення яких від них не залежало, зокрема внаслідок: вини вантажовідправника (вантажоодержувача); особливих природних властивостей вантажу, який перевозиться; дефектів тари або упаковки, які не могли бути виявлені по зовнішньому вигляду при прийманні вантажу до перевезення, або застосування тари, що не відповідає властивостям вантажу або встановленим стандартам, при відсутності слідів пошкодження тари у дорозі; здачі вантажу до перевезення без вказівки в товарно-транспортних документах на його особливі властивості, що вимагають особливих умов або застережних заходів для збереження вантажу при перевезенні або зберіганні; здачі до перевезення вантажу, вологість або температура якого перевищують встановлені норми. Розмір відшкодування збитків, заподіяних при перевезенні вантажів, визначаються за приписами ст. 136 названого Статуту.

Зокрема, за п. 136 Статуту автомобільного транспорту Української РСР автотранспортні підприємства або організації відшкодовують збитки, заподіяні при перевезенні вантажів, у таких розмірах: б) за пошкодження або псування вантажу - в розмірі тієї суми, на яку знизилася його вартість. Автотранспортні підприємства і організації поряд з відшкодуванням встановленого збитку, зв'язаного з втратою, недостачею, псуванням або пошкодженням вантажу, що перевозиться, повертають провізну плату, стягнену за перевезення втраченого, невистачаючого, зіпсованого або пошкодженого вантажу, якщо ця плата не входить в ціну вантажу.

Вартість вантажу визначається, виходячи з загальної суми рахунку вантажовідправника (п. 137 Статуту автомобільного транспорту Української РСР).

Отже, перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини, зокрема через обставини, яким він не міг запобігти і усунення яких від нього не залежало, наприклад, внаслідок вини вантажовідправника (вантажоодержувача). У свою чергу, як зазначалося, вiдповiдальнiсть за правильнiсть закрiплення збiрних залiзобетонних та бетонних конструкцiй на транспортних засобах для перевезення несе вантажовідправник.

При цьому, за шкоду, заподіяну пошкодженням вантажу, перевізник відповідає в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість. Одержувач вантажу має право відмовитися вантажу і вимагати відшкодування за його втрату, якщо внаслідок пошкодження вантажу його якість змінилася настільки, що він не може бути використаний за прямим призначенням.

Враховуючи, що сторонами, зокрема позивачем, не проведено оплати вартості експертизи, за висновком якої можна було б чітко визначитися із особою, винною у пошкодженні вантажу, а також із тим, чи при пошкодженні вантажу його якість змінилася настільки, що він (повністю чи частково) не може бути використаний за прямим призначенням, наявні матеріали справи не дають можливості констатувати вину саме відповідача у заподіянні збитків, а також із розміром збитків, що підлягають до відшкодування.

За приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які б управнена сторона одержала у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати, штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо, понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток, на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками позивача; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Отже, при вирішенні спору на позивача позовом покладається обов'язок довести розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, факт порушення відповідачем його обов'язку та причинний зв'язок між цим порушенням і збитками. Відповідач, у свою чергу, для звільнення від відповідальності має довести відсутність своєї вини.

При цьому, пред'явлення вимоги про відшкодування збитків покладає на кредитора обов'язок довести, що ці збитки є реальними, а не абстрактними. За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Зважаючи на викладене, позивачем не доведено, що пошкодження плит завдано саме з вини відповідача (а не вантажовідправника під час завантаження бетонних виробів), а також не доведено, що якість усього вантажу змінилася настільки, що позивач отримав право на відмову у його прийнятті, а не компенсацію суми, на яку зменшилася його вартість.

Тобто судом не встановлено усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: вини відповідача у пошкодженні вантажу, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданими збитками (пошкодження вантажу сталося внаслідок порушення вимог перевезення, за які відповідає відповідач), а також розміру збитків, як підлягають до відшкодування (у розмірі вартості всього вантажу чи суми, на яку зменшилася його вартість).

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак - про відсутність підстав для їхнього задоволення.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 29.02.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.