РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2016Справа №910/193/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом»

про стягнення 4 437 623,80 грн.

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Воронова В.С. за довіреністю № 1 від 11.01.2016 р.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» про стягнення 4 437 623,80 грн. (з яких: 2 718 693,85 грн. основного боргу, 845 241,92 грн. інфляційних нарахувань, 68 152,25 грн. трьох відсотків річних та 805 535,78 грн. пені), у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016 р. порушено провадження у справі № 910/193/16 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 17.02.2016 р., зобов'язано сторін надати певні документи та пояснення.

Через відділ діловодства суду 17.02.2016 р. від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 17.02.2016 р. надав оригінали документів для огляду в судовому засіданні.

Представник відповідача в судове засідання 17.02.2016 р. не з'явився, про поважні прични неявки суду не повідомив, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, вимог ухвали суду не виконав.

Враховуючи наведене, Господарський суд міста Києва з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору у даній справі, у зв'язку з неявкою представника відповідача у призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду, керуючись ст. 77 ГПК України, ухвалою від 17.02.2016 р. розгляд справи відклав на 09.03.2016 р. та повторно зобов'язав відповідача виконати вимоги ухвали суду пр. порушення провадження у даній справі.

03.03.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 09.03.2016 р. надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 09.03.2016 р. не з'явився, про поважні причини неявки суду не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; відповідач вимог ухвал суду в даній справі не виконав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час і місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

У судовому засіданні 09.03.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж» (надалі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» (надалі - покупець) було укладено договір поставки № 18-02/2015 від 18.02.2015 р. (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити в строк, обумовлений цим договором у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, зазначений у специфікації (оформлюються у вигляді додатків до цього договору), що є невід'ємними частинами цього договору.

Умови договору свідчать про те, що за своєю правовою природою вищевказаний договір є договором поставки.

У відповідності до частин 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 2.2. договору, сума цього договору визначається вартістю всього товару, що постачається в рамках даного договору, згідно всіх, підписаних повноважними представниками сторін специфікацій (оформлюються у вигляді додатків до цього договору).

За умовами п. 3.6. договору, датою поставки є дата підписання повноважним представником покупця будь-якого товаросупровідного документу, передбаченого п. 3.9. цього договору.

Пунктом 3.7. договору передбачено, що передачу товару та видачу відповідних документів постачальник здійснює на підставі пред'явленої представником покупця належним чином оформленої довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до п. 3.9. договору, товар передається від постачальника до покупця по товарній накладній та/або акту приймання-передачі або іншому товаросупроводжувальному документу з відміткою покупця про приймання товару.

Згідно з п. 3.10. договору, датою переходу права власності на товар вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін товарної накладної та/або акту приймання-передачі або іншого товаросупроводжувального документа з відміткою покупця про приймання товару.

За умовами п. 4.1. договору, покупець проводить розрахунок за поставлений товар за даним договором шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника впорядку і в строки, вказані в специфікаціях.

Датою оплати вартості товару (чи його сатини) вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника (п. 4.3. договору).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за цим договором, винна сторона несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України з відшкодуванням добросовісній стороні фактично заподіяного збитку (п. 7.1. договору).

Пунктом 7.2. договору сторони обумовили, що у разі несвоєчасного здійснення розрахунків за цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період. За який сплачується пеня, від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

Даний договір ступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015 р., а в частині невиконаних зобов'язань за договором - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п. 10.1. договору).

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що на виконання договору ТОВ «Полтаваспецмонтаж» поставило ТОВ «Трейд Плюс Оптом» за видатковою накладною № РН-0000001 від 19.02.2015 р. та довіреністю № 1 від 19.02.2015 р. товар на загальну суму 2 718 693,85 грн., в т.ч. ПДВ.

Пунктом 4 специфікації № 1 (додаток № 1 до договору) передбачено, що розрахунок за поставлений товар буде проведений протягом 5-ти банківських днів з моменту поставки товару.

Оскільки поставка товару здійснена постачальником 19.02.2015 р., то покупець зобов'язаний був провести розрахунки з постачальником в повному обсязі до 27.02.2015 р.

Однак, в порушення зобов'язань за договором відповідач за отриманий товар не розрахувався, у зв'язку з чим станом на 28.12.2015 р. основний борг ТОВ «Трейд Плюс оптом» перед ТОВ «Полтаваспецмонтаж» складає 2 718 693,85 грн. (з ПДВ).

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» про стягнення 4 437 623,80 грн. (з яких: 2 718 693,85 грн. основного боргу, 845 241,92 грн. інфляційних нарахувань, 68 152,25 грн. трьох відсотків річних та 805 535,78 грн. пені), у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

У відповідності до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором поставки № 18-02/2015 від 18.02.2015 р., тоді як відповідач свої зобов'язання щодо оплати за отриманий това за даним договором не виконав неналежним чином.

Відповідач жодних обґрунтованих заперечень, належних доказів на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві суду не надав, розмір позовних вимог не оспорив.

За таких обставин, враховуючи те, що наявні у справі матеріали свідчать про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 2 718 693,85 грн. основного боргу, а відповідач в установленому законом порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та не довів суду належними і допустимими доказами належного виконання ним своїх зобов'язань, то позов ТОВ «Полтаваспецмонтаж» щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» суми основного боргу в розмірі 2 718 693,85 грн. за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р., визнається судом таким, що підлягає задоволенню.

ТОВ «Полтаваспецмонтаж» просило суд стягнути з відповідача 68 152,25 грн. трьох річних відсотків за період з 27.02.2015 р. до 28.12.2015 р. та 845 241,92 грн. інфляційних втрат за період з березня 2015 р. до листопада 2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Згідно зі ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином за розрахунком позивача, перевіреним судом, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 68 152,25 грн. трьох річних відсотків за період з 27.02.2015 р. до 28.12.2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому же місяці був погашений, - підстави відсутні. Крім того, при розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосування індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця - червня.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних нарахувань судом було виявлено арифметичні помилки у зв'язку з чим виконано власний розрахунок даної вимоги.

За розрахунком суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 845 237,67 грн. інфляційних втрат за період з березня 2015 р. до листопада 2015 р., у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Позивач просить стягнути з відповідача 805 535,78 грн. пені за період з 27.02.2015 р. до 27.08.2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 7.2. договору сторони обумовили, що у разі несвоєчасного здійснення розрахунків за цим договором, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період. За який сплачується пеня, від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

Згідно з Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996 р. зі змінами та доповненнями, розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який нараховується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши розрахунок пені, суд встановив, що при розрахунку позивачем були допущені арифметичні помилки та помилки щодо періоду, за який повинна нараховуватись пеня, у зв'язку з чим суд здійснив власний розрахунок пені, яка підлягає стягненню з відповідача за порушення грошового зобов'язання за договором на користь позивача.

Так, за розрахунком суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 801 083,63 грн. пені за період з 27.02.2015 р. до 26.08.2015 р. за неналежне виконання грошового зобов'язання щодо оплати товару за договором № 18-02/2015 від 18.02.2015 р.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних сторін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Плюс Оптом» (04205, м. Київ, проспект Оболонський, 14-А, кв. 86, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтаваспецмонтаж» (36014, м. Полтава, провулок Спортивний, 11 А, ) 2 718 693 (два мільйони сімсот вісімнадцять тисяч шістсот дев'яносто три) грн. 85 коп. основного боргу, 845 237 (вісімсот сорок п'ять тисяч двісті тридцять сім) грн. 67 коп. інфляційних нарахувань, 68 152 (шістдесят вісім тисяч сто п'ятдесят дві) грн. 25 коп. трьох відсотків річних, 801 083 (вісімсот одна тисяча вісімдесят три) грн. 63 коп. пені та 66 497 (шістдесят шість тисяч чотириста дев'яносто сім) грн. 51 коп. витрат на сплату судового збору.

3. У решті позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 11.03.2016 р.

Суддя І.О. Андреїшина