РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/31560/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України»

до Аграрного фонду

про стягнення 42 181,19 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Маковій В.Г. - довіреність №1001 від 29.12.2015 року;

від відповідача: Делявська Г.М. - довіреність №520 від 06.10.2015 року;

Обставини справи :

Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Аграрного фонду про стягнення 42 181,19 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо оплати вартості отриманих послуг (зберігання зерна) згідно умов Договору складського зберігання зерна №193/11 від 05.05.2011 року.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 42 181,19 грн. - основного боргу, 1 218,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 26.01.2016 року.

25.01.2016 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 26.01.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 26.01.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.05.2011 року між Державним підприємством «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»; далі по тексту - Зерновий склад, позивач) в особі філії «Білоколодязький елеватор» та Аграрним фондом (далі по тексту - відповідач, Поклажодавець) укладено Договір складського зберігання зерна №193/11 (далі по тексту - Договір) (зі змінами та доповненнями), за умовами якого (п. 1.1. Договору) Поклажодавець зобов'язується передати на зберігання Зерновому складу зерно пшениці, жита, кукурудзи, ячменю (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (далі - зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку Поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а Зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим Договором умовах і в установлений строк повернути його Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим Договором та законодавством.

Відповідно до п. 3.1.1. Договору, Зерновий склад зобов'язаний прийняти від Поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск Поклажодавцеві всієї кількості зерна, що фактично зберігається на день відпуску. Нестача в межах покращення якості по вологості - не більше 0,5 %, смітній домішці - не більше 0,2 %, а також природних втрат в залежності від терміну зберігання списується за рахунок Поклажодавця.

Згідно з п. 3.1.5. Договору, Зерновий склад зобов'язаний видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання.

Поклажодавець зобов'язаний відшкодувати витрати з приймання, зберігання, відвантаження, а також витрати, що виникають в порядку визначеному підпунктом 3.1.4. цього Договору (п. 3.3.2. Договору).

Пунктом 3.3.4. Договору передбачено, що Поклажодавець зобов'язаний відшкодувати Зерновому складу витрати пов'язані з достроковим припиненням зобов'язань, відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 4.3. Договору, розмір відшкодування витрат за зберігання за тонну за місяць становить 17,50 грн.

Згідно з п. 4.4. Договору, поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна Поклажодавця на зберігання Зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання.

На підтвердження факту прийняття зерна від Аграрного фонду (відповідача) позивачем видало складські квитанції на зерно (АФ №474172 складська квитанція на зерно №717 від 13.08.2012р. (озима пшениця 3 класу врожаю 2012 р. в обсязі 2855,872 т.); АФ №719724 складська квитанція на зерно №635 від 13.08.2012р.(ячмінь 3 класу врожаю 2013 р. в обсязі 32,045 т.), яка відповідно до п. 24 ст. 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» та розділу 3 Положення про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики від 27.06.2003 № 198 - є товаророзпорядчим документом, що видається зерновим складом власнику зерна як підтвердження прийняття зерна на зберігання та посвідчення наявності зерна і зобов'язання зернового складу. Підставою для видачі складської квитанції на зерно є угода про зберігання зерна, укладена між зерновим складом, та Поклажодавцем та факт прийняття зерна зберігання.

В січні 2014 року позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги із зберігання зерна на суму 42 181,19 грн., на підтвердження чого позивач надав суду акти виконаних робіт, а саме:

- №13 від 31.01.2014 року на суму 470,35 грн.;

- №36 від 31.01.2014 року на суму 41 710,84 грн.

Однак, як слідує з матеріалів справи, внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо своєчасності та повноти внесення плати за отримані послуги зі зберігання зерна відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 42 181,19 грн. (вказану заборгованість відповідач визнав в відзиві на позовну заяву).

На підтвердження позовних вимог позивач надав суду акти виконаних робіт за спірний період, однак відповідач ухилявся від підписання вказаних актів та не надав суду жодного доказу наявності законних причин для відмови від прийняття послуг, на підтвердження іншого суду не надано жодного доказу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 ЦК України, плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Статтею 24 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» передбачено, що зерно підлягає зберіганню у зернових складах. Власники зерна мають право укладати договори складського зберігання зерна на зберігання зерна у зернових складах з отриманням складських документів на зерно, а також зберігати зерно у власних зерносховищах.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачеві послуги зі зберігання зерна за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору не сплатив на користь позивача плату за фактично отримані послуги зі зберігання зерна в розмірі 42 181,19 грн. за січень 2014 року.

Суд констатує увагу, що у відзиві на позовну заяву відповідачем визнано заборгованість перед позивачем в розмірі 42 181,19 грн., а також зазначено що вищевказана заборгованість виникла в зв'язку з недостатністю залишків коштів на рахунках відповідача по бюджетній програмі «Формування державного інтервенційного фонду Аграрним фондом, а також закупівлі матеріально-технічних ресурсів для потреб сільськогосподарських товаровиробників» в 2014 році.

На підставі частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у своїй постанові від 15.05.2012 року у справі № 11/446).

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення: 42 181,19 грн. - основного боргу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГРІНЧЕНКА, будинок 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (01033, м. Київ, ВУЛИЦЯ САКСАГАНСЬКОГО, будинок 1; ) 42 181 (сорок дві тисячі сто вісімнадцять) грн. 19 коп. - основного боргу, 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 27.01.2016 року.