РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016Справа №910/31687/15
Господарський суд міста Києва у складі судді Чебикіної С.О., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Довіра та гарантія», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Ессет Менеджмент» про визнання договору недійсним, за участю представника позивача - Макаренка Ю.О., довіреність №б/н від 16.12.2015 року, відповідача 1- Пенського А.В., довіреність №б/н від 30.12.2015 року, відповідача 2- Пономарьової І.В., довіреність №271 від 22.01.2016 року, третьої особи - Пономарьової І.В., довіреність №60 від 03.08.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тіволі" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (надалі відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (надалі відповідач-2) про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №69/FAA від 22.07.2015 року за кредитним договором №0 від 03.08.2007 року укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, з тих підстав, що вони укладені з порушенням вимог чинного законодавства України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2015 порушено провадження та призначено розгляд справи на 25.01.2016 року.

В судовому засіданні 25.01.2016 року оголошено перерву на 10.02.2016 року.

09.02.2016 року позивачем через канцелярію суду надано заяву про доповнення позову новими обставинами.

09.02.2016 року через канцелярію суду представником позивача надано заяву про винесення окремої ухвали з підстав виявлення при вирішенні даної справи порушення законності АТ «УкрСибБанк», що містять ознаки кримінального правопорушення.

Розглянувши подану позивачем заяву про винесення окремої ухвали, суд відзначає наступне.

Окрема ухвала та повідомлення господарського суду - засоби реагування господарського суду на виявлені під час судового розгляду порушення законності або суттєвих недоліків у діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, їх працівників чи посадових осіб.

Відповідно до ст. 90 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, виявивши при вирішенні господарського спору порушення законності або недоліки в діяльності підприємства, установи, організації, державного чи іншого органу, виносить окрему ухвалу.

Окрема ухвала надсилається відповідним підприємствам, установам, організаціям, державним та іншим органам, посадовим особам, які несуть відповідальність за ухилення від виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, в порядку та розмірі, передбачених частиною першою статті 119 цього Кодексу.

Якщо при вирішенні господарського спору господарський суд виявить у діяльності працівників підприємств та організацій порушення законності, що містять ознаки кримінального правопорушення, господарський суд надсилає про цей факт повідомлення прокурору або органу досудового розслідування.

У п. 5.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що на відміну від окремої ухвали повідомлення прокурору або органу досудового розслідування (частина четверта статті 90 ГПК) надсилаються господарським судом не з будь-якого факту порушення підприємством або організацією законності, а лише у тих випадках, коли господарський суд виявить у діяльності працівників підприємства, організації такі порушення законності, які містять ознаки кримінального правопорушення.

Оскільки, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали у даній справі, при цьому, судом не виявлено у діяльності підприємств такі порушення законності, які містять ознаки кримінального правопорушення, то відповідно у задоволенні заяви позивача судом відмовлено.

10.02.2016 року відповідачем-1 через канцелярію суду надано клопотання про припинення провадження у справі в зв'язку з відсутністю предмету спору, в задоволенні якого судом відмовлено за безпідставністю.

10.02.2016 року відповідачем-1 через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову.

10.02.2016 року відповідачем-2 через канцелярію суду надано заперечення на позовну заяву, в яких він просить суд відмовити в задоволенні позову.

10.02.2016 року в судовому засіданні оголошено перерву на 22.02.2016 року.

19.02.2016 року представником позивача через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

26.02.2016 року представником позивача через канцелярію суду надано письмові пояснення у справі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача-1, відповідача-2 та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.08.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", яке в подальшому було перейменоване у Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" (далі - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіволі» (далі - позичальник, позивач) було укладено кредитний договір № (далі - кредитний договір).

Відповідно до кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 1 500 000,00 дол. США у порядку і на умовах, визначених цим договором.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вищезазначеним кредитним договором, між банком та позивачем, як майновим поручителем було укладено, наступні договори:

- від 03.08.2007 року договір іпотеки б/н (надалі-договір іпотеки-1), нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за №2115.

- від 07.07.2008 договір іпотеки б/н (надалі-договір іпотеки-2), нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за №2738.

- від 07.07.2008 договір іпотеки б/н (надалі-договір іпотеки-3), нотаріально посвідчений, зареєстрований в реєстрі за №2736.

- від 15.12.2008 договір застави майнових прав № 2929 (надалі-договір застави).

22.07.2015 року між ПАТ "УкрСиббанк" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги по кредитному договору №0 від 03.08.2007 року, згідно якого первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, за плату, передбачену даним договором, в повному обсязі відступає, а новий кредитор набуває в повному обсязі право грошових вимог первісного кредитора за кредитним договором №0 від 03.08.2007 року з усіма змінами та доповненнями до нього, укладений між первісним кредитором та ТОВ «Тіволі» (боржник) (п. 1.1. договору відступлення).

Відповідно до п. 1.2. договору про відступлення права вимоги сума заборгованості боржника за кредитним договором, станом на день підписання цього договору становить 3 038 993,81 долари США, що відповідає сумі 66 923 083,67 грн. за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору.

Предметом даного спору є визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №69/FAA від 22.07.2015 року за кредитним договором №0 від 03.08.2007 року, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 з тих підстав, що вони укладені з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютний контроль", оскільки передбачає розрахунки між сторонами в іноземній валюті, в той час як у відповідача-2 відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій; суперечить Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки спірний договір за своєю правовою природою є договором факторингу, тоді як відповідачі не є установами, що мають право здійснювати таку діяльність.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 ЦК України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає, або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Слід зазначити, що визначення місця договору факторингу в системі цивільно-правових договорів, що опосередковують передачу права вимоги, має суттєве значення, оскільки, поміж іншого, таке розмежування визначає необхідність дотримання спеціальних вимог щодо особи, яка виступає фактором. За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Наведене узгоджується і з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в його постанові від 10.07.2007 року у справі № 26/347-06-6531.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Кредитний договір та договір про відступлення права вимоги не містять положень про заборону проводити розрахунки в національній валюті України.

Договір про відступлення права вимоги містить гривневий еквівалент розрахунку заборгованості в доларах США станом на час його укладення.

Виходячи із наведеного, судом встановлено, що договір відступлення права вимоги від 22.07.2015 року №69/FAA не є договором факторингу, оскільки за спірним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому і відсутніми є підстави вважати, що метою укладення між відповідачами договору відступлення права вимоги є отримання прибутку; беручи до уваги те, що договором відступлення права вимоги передбачено перехід до відповідача-2 права вимоги до боржника, повернення грошових коштів 3 038 993,81 долари США, що відповідає сумі 66 923 083,67 грн. за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору, тобто спірний договір містить гривневий еквівалент розрахунку заборгованості в доларах США станом на день укладення договору відступлення права вимоги, тому позивачем недоведено підстав за заявленими вимогами для визнання в судовому порядку недійсним договору відступлення права вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України №921/684/13-г/1 від 16.10.2014 року.

Окрім того, укладаючи договори відступлення відповідачу 2 не обов'язково бути банківською установою, оскільки кредитні кошти ним не надаються, відсотки не нараховуються, а лише стягується встановлена на день відступлення заборгованість. Також не має потреби отримувати ліцензії/дозволи, оскільки реєстрація товариства в якості фінансової установи надає йому право бути стороною у договорах відступлення права вимог.

Аналогічних доводів дійшов Київський апеляційний господарський суд у справі №910/11254/14.

Отже, відповідач-2 наділений необхідним обсягом цивільної правоздатності та дієздатності для укладання договорів відступлення права вимоги.

Таким чином, уклавши оспорюваний правочин, відповідачі не порушили вимоги Цивільного кодексу України щодо суб'єктного складу правочину про відступлення права вимоги та чинним законодавством України не передбачено, що сторони відповідного правочину повинні мати спеціальні дозволи/ліцензії, в т.ч. банківські на укладення такого правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою п'ятою та шостою ст.203 ЦК України,

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки за заявленими вимогами позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними то в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним з моменту укладення договору відступлення права вимоги №69/FAA від 22.07.2015 року за кредитним договором №0 від 03.08.2007 року укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2 слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 09.03.2016р.

Суддя С.О. Чебикіна