ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 справа № 908/5230/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:не з`явився,
від відповідача:не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуФізичної особи підприємця ОСОБА_4, с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області
на рішення господарського суду Запорізької області
від25.11.2015
по справі№908/5230/15 (ОСОБА_5В.)
за позовомПриватного підприємства "Метизи-94", м. Запоріжжя,
доФізичної особи підприємця ОСОБА_4, с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області,
простягнення 21 611, 66 грн.

Приватне підприємство «Метизи-94» (далі ПП «Метизи-94», Постачальник), м. Запоріжжя, звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (далі ФОП ОСОБА_4, Покупець), с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, про стягнення штрафу у розмірі 16 356, 78 грн., пені в сумі 1 141, 08 грн., 3 % річних у розмірі 216, 41 грн. та інфляційних втрат у сумі 3 897, 39 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 25.11.2015 у справі № 908/5230/15 позовні вимоги задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_4 штраф у розмірі 6 356, 36 грн., пеню в сумі 1 141, 07 грн., 3 % річних у розмірі 216, 41 грн., інфляційні втрати в сумі 3 663, 80 грн. та судовий збір у розмірі 1 204, 81 грн.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог ПП «Метизи-94» відмовити повністю. Зокрема, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права та невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, фактичним обставинам справи. Заявник апеляційної скарги вважає, що місцевий господарський суд безпідставно відхилив клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, внаслідок чого неповно дослідив обставини справи та не надав належної правової оцінки доказам у справі. Крім того, відповідач зазначає, що товар за Договором він не отримував, підпис на видаткових та товаро-транспортній накладних йому не належить, а грошові кошти були перераховані ПП «Метизи-94» в якості попередньої оплати за Договором.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не вбачає підстав для її задоволення та просить залишити рішення господарського суду Запорізької області без змін.

До канцелярії Донецького апеляційного господарського суду 26.02.2016 надійшло клопотання ФОП ОСОБА_4 про призначення судової експертизи, в якому відповідач просить призначити судову почеркознавчу експертизу для дослідження підписів отримувача на видаткових накладних №№ РН-003075, РН-0003076, РН-0003077, РН-0003078 від 11.09.2014 та товарно-транспортній накладній від 11.09.2014. ФОП ОСОБА_4 наполягає на тому, що він зазначені документи не підписував, а підпис, наявний на них, є підробленим.

Розглянувши клопотання відповідача та викладені в ньому доводи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, колегія суддів вважає, що воно задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

При цьому, згідно з розясненнями, наведеними у п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 № 4, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку (п. 12 зазначеної постанови).

З матеріалів справи вбачається, що позивач поставив, а відповідач оплатив товар за спірним договором. Проте, відповідач вважає, що він зазначений товар не приймав, а грошові кошти були перераховані ПП «Метизи-94» в якості передоплати. Водночас ФОП ОСОБА_4 протягом більше ніж року з дня здійснення поставки товару не заявляв а ні про його повернення, а ні про повернення суми попередньої оплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України, та сплатив частину заборгованості за Договором як самостійно в сумі 4 000, 00 грн., так і на вимогу позивача в розмірі 5 343, 80 грн.

З викладених вище підстав, враховуючи фактичні обставини справи, а також беручи до уваги, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування, колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст. 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд,

В С Т А Н О В И В :

Між ПП «Метизи-94» та ФОП ОСОБА_4 01.08.2014 був укладений Договір поставки № 0801/Т (далі Договір), відповідно до якого Постачальник передає (постачає) або зобовязується передати (поставити) Покупцю, а Покупець приймає або зобовязується прийняти та оплатити товар (сітка, дріт, метизи в асортименті) на умовах цього Договору (а. с. 8).

Відповідно до п. 1.2 Договору якщо найменування, кількість та ціна товару не вказані в п. 1.1, або сторони вирішили змінити їх, то вони визначаються в рахунках постачальника та/або видатковій накладній. Можливе виставлення рахунку за допомогою факсимільного звязку. Термін дії рахунку 3 доби, якщо інше не вказано в рахунку. При цьому специфікацією та протоколом узгодження цін є: якщо передує оплата перед постачанням товару, то сплачений покупцем рахунок постачальника; якщо передує постачання товару, то видаткова (товарно-транспортна) накладна.

Згідно з п. 1.4 Договору загальна сума Договору з ПДВ складає 100 000, 00 грн. або суму всіх видаткових накладних (товарно-транспортних) залежно від того, яка подія відбулася раніше.

Покупець здійснює 100 % передплату на підставі рахунку постачальника (п. 4.1 Договору).

У п. 4.2 Договору сторони узгодили, що якщо п. 4.1 передбачена повна передплата, а покупець отримав неоплачений товар, то він зобовязаний оплатити його протягом 1-го банківського дня з моменту отримання.

Відповідно до п. 5.2 Договору за прострочення оплати або поставки винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно з п. 5.3 Договору якщо прострочення оплати поставленого Товару складає більше 15 календарних днів від терміну згідно з п. 4.1, 4.2 Договору, то за вимогою Постачальника, Покупець зобовязаний сплатити штраф у розмірі 10 % за кожні 15 календарних днів прострочення.

Термін дії Договору з моменту підписання до 31.12.2014 або до повного виконання сторонами взаєморозрахунків та зобовязань за цим договором (п. 7.1 Договору).

На виконання умов Договору 11.09.2014 ПП «Метизи-94» поставило ФОП ОСОБА_4 товар за видатковими накладними № РН-0003075 від 11.09.2014 на суму 4 041, 60 грн. (а. с. 9), № РН-0003076 від 11.09.2014 на суму 570, 60 грн. (а. с. 10), № РН-0003077 від 11.09.2014 на суму 1 902, 00 грн. (а. с. 11), № РН-0003078 від 11.09.2014 на суму 2 829, 60 грн. (а. с. 12). Всього на загальну суму 9 343, 80 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив оплату товару 23.10.2014 за платіжним дорученням № 162 на суму 2 000, 00 грн. та 13.08.2015 за платіжним дорученням № 119 на суму 2 000, 00 грн. (а. с. 48).

Пізніше, 27.08.2015, ПП «Метизи-94» направило на адресу відповідача вимогу про сплату основного боргу у розмірі 5 343, 80 грн., штрафу в сумі 15 821, 98 грн., пені в розмірі 1 141, 08 грн., 3 % річних у сумі 214, 33 грн. та інфляційних втрат у розмірі 3 897, 39 грн. (а. с. 81).

За платіжним дорученням № 135 від 01.09.2015 ФОП ОСОБА_4 перерахував на розрахунковий рахунок ПП «Метизи-94» 5 343, 80 грн., тобто решту основного боргу за Договором (а. с. 49).

Оскільки товар був поставлений без попередньої оплати, позивач вважає, що застосовується порядок оплати, встановлений п. 4.2 Договору, тобто оплата товару повинна бути здійснена протягом 1 банківського дня з моменту його отримання, а тому з ФОП ОСОБА_4 підлягають стягненню пеня, штраф, 3 % річних та інфляційні втрати за прострочення виконання зобовязання за Договором, що стало підставою для звернення з позовом до господарського суду.

Відповідач проти заявлених вимог заперечує і зазначає, що він не приймав товар за спірним Договором, а підпис, що міститься на видаткових та товаро-транспортній накладних йому не належить.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтями 526, 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Як встановлено ч. 1 ст. 664 ЦК України, обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обовязок продавця доставити товар.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач вважає, що він не прострочив виконання свого обовязку за Договором, оскільки кошти, перераховані ним ПП «Метизи-94», є передоплатою за спірним Договором.

Колегія суддів не погоджується з цим твердженням відповідача, оскільки воно спростовується матеріалами справи.

Так, ПП «Метизи-94» виставило ФОП ОСОБА_4 рахунки на оплату товару: № СФ-0004110 від 02.09.2014 на суму 2 829, 60 грн. (а. с. 85), № СФ-0004218 від 08.09.2014 на суму 4 041, 60 грн. (а. с. 82), № СФ-0004219 від 08.09.2014 на суму 570, 60 грн. (а. с. 83) та № СФ-0004220 від 08.09.2014 на суму 1 902, 00 грн. (а. с. 84). Товар за спірним Договором був поставлений 11.09.2014, що підтверджується товаро-транспортною накладною від 11.09.2014 (а. с. 13) та відповідними видатковими накладними (а. с. 9-12). При цьому оплата за Договором була здійснена ФОП ОСОБА_4 23.10.2014, що підтверджується копією платіжного доручення № 162 від 23.10.2014 (а. с. 48). У графі «Призначення платежу» зазначеного платіжного доручення наявне посилання на видаткову накладну № РН-0003075 від 11.09.2014 (а. с. 48), що свідчить про те, що оплата здійснюється не на підставі виставлених позивачем рахунків-фактур в порядку п. 4.1 Договору, а саме за вже поставлений товар, тобто в порядку п. 4.2 Договору.

Отже, колегія суддів вважає, що оскільки ПП «Метизи-94» поставило товар за спірним Договором 11.09.2014, то, згідно з п. 4.2 Договору, ФОП ОСОБА_4 зобовязаний оплатити товар 12.09.2014, тобто протягом 1 банківського дня з моменту отримання товару.

Тому, оскільки ФОП ОСОБА_4 протягом більше ніж року з дня здійснення поставки товару не заявляв а ні про його повернення, а ні про повернення суми попередньої оплати в порядку ч. 2 ст. 693 ЦК України, та сплатив частину заборгованості за Договором на вимогу позивача, колегія суддів вважає, що необхідність призначення судової почеркознавчої експертизи відсутня, а відповідне клопотання відповідача задоволенню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач прострочив виконання зобовязання за Договором, а у відповідача виникло право на нарахування пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат за Договором з 13.09.2014.

На підставі п. 5.2 Договору позивач заявив до стягнення суму пені у розмірі 1 141, 08 грн. за період з 23.10.2014 по 11.03.2015.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами і договором.

Згідно з п. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За приписами ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок суми пені, здійснений судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що він є арифметично вірним, а тому з відповідача підлягає стягненню пеня в розмірі 1 141, 08 грн.

На підставі п. 5.3 Договору позивач також нарахував відповідачу штраф за несвоєчасну оплату товару понад 15 календарних днів у розмірі 16 356, 78 грн. за період з 13.08.2014 по 30.08.2015.

Місцевий господарський суд, перевіривши розрахунок штрафу, здійснений позивачем, дійшов висновку, що сума штрафу становить 16 356, 36 грн.

Проте, суд першої інстанції, враховуючи майновий стан сторін, наявність чи відсутність негативних наслідків для позивача, оцінивши докази у справі, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру штрафу на 10 000, 00 грн., тобто до суми 6 356, 36 грн.

Колегія суддів, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення суми штрафу з огляду на таке.

Статтями 83 ГПК України, 233 ГК України, 551 ЦК України суду надано право у виняткових випадках зменшити розмір неустойки.

Відповідно до ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, як встановлено ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

У пункті 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, господарський суд повинен обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобовязання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків).

Колегія суддів враховує майновий стан сторін, співвідношення суми штрафу (16 356, 36 грн.) до основного боргу, звертає увагу на те, що відповідач виконав основне грошове зобовязання за Договором, а також враховує, що позивач не довів розмір збитків, завданих йому неналежним виконанням зобовязання відповідачем, а тому вважає, що розмір штрафу, заявленого до стягнення, є надмірно великим.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що місцевий господарський суд правомірно зменшив розмір штрафу та вважає, що з відповідача підлягає стягненню штраф у розмірі 6 356, 36 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3 % річних, здійснений судом першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що з Відповідача підлягає стягненню сума відсотків річних у розмірі 216, 41 грн. за період з 13.09.2014 по 31.08.2015.

Позивачем також заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 3 897, 39 грн. за період з вересня 2014 року по липень 2015 року.

Колегія суддів, враховуючи лист Верховного суду України № 62-97 від 03.04.1997 та п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14, перевіривши розрахунок, здійснений судом першої інстанції, вважає його арифметично вірним, а тому з Відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 3 663, 80 грн. за період з жовтня 2014 року по липень 2015 року.

Колегія суддів також зазначає, що доводи, викладені у клопотанні про призначення судової експертизи, поданого відповідачем апеляційному суду, повторюють доводи, викладені в аналогічному клопотанні, заявленому в суді першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відхилив клопотання про призначення судової експертизи.

Щодо інших доводів, викладених в апеляційній скарзі, які на думку апелянта є підставою для скасування оскаржуваного рішення, то колегія суддів до уваги їх не приймає, оскільки вони не спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Запорізької області від 25.11.2015 у справі № 908/5230/15 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на рішення господарського суду Запорізької області від 25.11.2015 у справі № 908/5230/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 25.11.2015 у справі № 908/5230/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: О.О. Радіонова

ОСОБА_3