ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.02.2016 Справа № 920/73/16
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/73/16

за позовом - Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко», м. Червонозаводське Лохвицького району Полтавської області,

до відповідача - Приватного підприємства «Рось» в особі відокремленого підрозділу Філії «Роменський молочний комбінат», м. Ромни Роменського району Сумської області,

про стягнення 764353,07 грн.,

за участю представників:

позивача - Логоші О.М. за довіреністю № 165 від 20.12.2015,

відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просив суд стягнути з відповідача на свою користь 946314,57 грн. боргу, у тому числі: 766898,75 грн. основного боргу, який виник станом на 24.12.2015 року, у зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору на закупівлю сільськогосподарської продукції (сировини) № 18-07-15 від 18.07.2015 року, укладеного між сторонами, 147412,65 грн. пені, 9076,72 грн. - 3 % річних та 22926,45 грн. інфляційних втрат, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 14194,72 грн.

Відповідно до заяви № 12/02-1юр від 12.02.2016 року представник позивача просив суд стягнути з відповідача на свою користь 814353,07 грн. боргу, у тому числі: 766898,75 грн. основного боргу, 42785,81 грн. пені, 2328,24 грн. - 3 % річних та 2340,27 грн. інфляційних втрат, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 12215,30 грн.

У зв'язку зі зменшенням дебіторської заборгованості відповідача на 50000,00 грн. 29.02.2016 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 764353,07 грн. боргу, у тому числі: 716898,75 грн. основного боргу, 42785,81 грн. пені, 2328,24 грн. - 3 % річних та 2340,27 грн. інфляційних втрат, а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 12215,30 грн.

Передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України, права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції.

Враховуючи, що подана позивачем заява відповідає приписам частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідач свого представника в засідання суду не направив, відзиву на позов не подав, про час, дату та місце судового слухання справи повідомлений належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення ф. 107, які повернуті на адресу Господарського суду Сумської області відділенням поштового зв'язку (копії ухвали суду від 15.02.2016 року вручені як відокремленому підрозділу - філії відповідача, так і безпосередньо відповідачеві).

Відповідно до пункту 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України, статтями 43 та 33 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вважає, що ним в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами, у відповідності до положень статті 75 названого Кодексу за відсутності представника відповідача.

Представник позивача у даному судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог, з урахуванням вказаної заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

18.07.2015 року між позивачем та відповідачем в особі відокремленого підрозділу Філії «Роменський молочний комбінат» укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції № 18-07/15 (надалі - договір), відповідно до якого позивач зобов'язався в порядку і на умовах, визначених договором, передати у власність відповідача сільськогосподарську продукцію (сировину) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97, а відповідач зобов'язався прийняти та оплатити товар (пункт 1.1 договору).

За умовами пунктів 1.2 - 1.4 договору, місце передачі товару від позивача відповідачеві для подальшого транспортування до місцезнаходження виробничих потужностей (виробництва) відповідача визначається місцезнаходження позивача. Приймання продукції відповідачем за кількістю і якістю здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства України. Перехід права власності на товар від позивача до відповідача здійснюється після повного та фактичного закінчення процедури приймання товару за місцезнаходженням виробничих потужностей (виробництва) відповідача, підписання всіх необхідних документів та наявності відмітки відповідача про прийом товару на товарно-транспортній накладній.

Пунктом 2.1 договору визначено, що оплату за товар відповідач проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному протоколі погодження ціни, який є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 2.5 договору, розрахунки за договором здійснюється шляхом безготівкового розрахунку, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що він на виконання умов договору в період з 31.07.2015 року по 31.08.2015 року передав у власність відповідача товар на загальну суму у розмірі 766898,75 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 299 від 31.07.2015 року, № 8759 від 31.08.2015 року та приймальними квитанціями: № 153 за липень 2015 року, № 178 за серпень 2015 року, але відповідач свої зобов'язання щодо оплати вартості отриманого товару виконав частково, у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар станом на 29.02.2016 року складає 716898,75 грн.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов'язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

За приписами частини першої статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до частини першої статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 692 цього ж Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно пунктом 5.2 контракту, терміни та порядок оплати передбачаються сторонами у специфікації на кожну окрему партію товару. Так, зокрема, оплата товару згідно специфікації № 10 здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача в розмірі 100 % передоплати. Оплата товару згідно специфікацій №№ 12, 13 здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на протязі 10 (десяти) календарних днів після отримання партії товару. Згідно всіх інших специфікацій оплата узгоджених партій здійснюється відповідачем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача на протязі 30 (тридцяти) календарних днів після отримання партії товару.

Факт отримання відповідачем товару підтверджується видатковими накладними: № 299 від 31.07.2015 року, № 8759 від 31.08.2015 року та приймальними квитанціями: № 153 за липень 2015 року, № 178 за серпень 2015 року, а також актом звірки взаємних розрахунків № 441 від 13.11.2015 року, копії яких долучено судом до матеріалів справи. Зазначені первинні документи містять відомості щодо найменування відпущеного товару, його кількість, ціну та підписані представниками сторін і скріплені їх печатками.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за отриманий товар не розрахувався в повному обсязі, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт передачі позивачем та прийняття відповідачем товару повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а відповідач, в свою чергу, будь-яких заперечень (відзиву на позов) не подав, доказів оплати отриманого товару не подав, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за поставлений товар у розмірі 716898,75 грн. визнаються судом правомірними, обґрунтованими, і такими, що підлягають задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 692 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 4.2 договору, у разі несвоєчасної оплати (доплати) вартості товару покупець (відповідач) сплачує постачальнику (позивачу) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період стягування пені за кожний день прострочення платежу.

Згідно статей 546, 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею), якщо це встановлено договором або законом, а стаття 547 цього ж Кодексу встановлює, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється в письмовій формі.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума пені становить 42785,81 грн..

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 Господарського кодексу України).

Частина 6 статті 232 названого Кодексу встановлює, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Договором № 18-07-15 від 18.07.2015 року чітко не передбачено строку проведення розрахунку за поставлений товар. Проте враховуючи те, що до договору поставки застосовуються положення щодо договору купівлі-продажу, то нарахування пені, трьох відсотків річних та індексу інфляції повинні нараховуватись з моменту останньої поставки товару та на підставі статті 692 Цивільного кодексу України, згідно якої покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Поставки товару за договором було здійснено за видатковими накладними: № 299 від 31.07.2015 року та № 8759 від 31.08.2015 року.

Отже, строк виконання зобов'язання по оплаті поставки за видатковою накладною № 299 настав 03.07.2015 року. (01.08.2015 року - вихідний день), за видатковою накладною № 8759 - 01.09.2015 року.

Права позивача щодо стягнення з відповідача пені передбачені умовами вищевказаного договору, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 42785,81 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі вимог статей 549-552, 629 Цивільного Кодексу України.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від суми заборгованості у розмірі 2328,24 грн. та інфляційні втрати у розмірі 2340,27 грн. В обґрунтування зазначених вимог позивачем наведено обґрунтований розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимоги кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, стосовно стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 2328,24 грн. та інфляційних втрат у розмірі 2340,27 грн. за період з 04.08.2015 року по 31.08.2015 року та за період з 02.09.2015 року по 12.02.2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень статті 625 наведеного вище Кодексу.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору в сумі 12215,30 грн. покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача і часткова оплата основного боргу в сумі 50000,00 грн. здійснена відповідачем після звернення позивача з позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «Рось» (09000, Київська область, м. Сквира, вул. Рози Люксембург, буд. 14, ідентифікаційний код 33370287) на користь Приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (37240, Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське, вул. Матросова, буд. 10, ідентифікаційний код 30382533) борг в сумі 716898,75 грн., пеню в сумі 42785,81 грн., 3 % річних в сумі 2328,24 грн., інфляційні втрати в сумі 2340,27 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 12215,30 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.03.2016 року.

Суддя П.І. Левченко