РІШЕННЯ

"19" лютого 2016 р.Справа № 921/1067/15-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Приватного підприємства "Консоль Буд Плюс" (46011, вул. Малишка, 16/1, м. Тернопіль)

до відповідача №1 ОСОБА_1 господарства ОСОБА_2 (47728, с. Острів, Тернопільського району, Тернопільської області)

відповідача №2 ОСОБА_1 господарства ОСОБА_3 (46012, вул. Мирна, 30, м. Тернопіль)

відповідача №3 Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції (46000, вул. Київська, 3а, м. Тернопіль)

відповідача №4 Тернопільської районної державної адміністрації (46018, м.Тернопіль, майдан Перемоги, 1)

відповідача №5 Тернопільської районної ради (46018, м.Тернопіль, майдан Перемоги, 1)

про: - визнання нечинним розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року;

- визнання нечинним державного акта на право постійного користування землею серії ІІІ-ТР №014040 від 06 березня 2000 року;

- визнання нечинним державного акта на право постійного користування землею серії ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року;

- визнання за ПП "Консоль-Буд-Плюс" права постійного користування земельною ділянкою площею 59,318 га, розташованою на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області

- зобов'язання Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції зареєструвати за ПП "Консоль-Буд-Плюс" право постійного користування земельною ділянкою.

За участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4

відповідача №1 - ОСОБА_2

відповідача №2 - ОСОБА_3

відповідача №3 - не з'явився.

відповідача №4 - ОСОБА_5

відповідача №5 - ОСОБА_6

Приватне підприємство "Консоль Буд Плюс" звернулось в господарський суд Тернопільської області із позовом до відповідача №1 ОСОБА_1 господарства ОСОБА_2, відповідача №2 ОСОБА_1 господарства ОСОБА_3, відповідача №3 Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції, про:

- визнання нечинним розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року;

- визнання нечинним державного акта на право постійного користування землею серії ІІІ-ТР №014040 від 06 березня 2000 року;

- визнання нечинним державного акта на право постійного користування землею серії ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року;

- визнання за ПП "Консоль-Буд-Плюс" права постійного користування земельною ділянкою площею 59,318 га, розташованою на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області.

- зобов'язання Реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції зареєструвати за ПП "Консоль-Буд-Плюс" право постійного користування земельною ділянкою.

В процесі вирішення спору до участі у справі було залучено відповідача №4 Тернопільську районну державну адміністрацію та відповідача №5 Тернопільську районну раду, а розгляд справи в порядку ст. 24 ГПК України розпочався з початку.

Розгляд справи неодноразово відкладався востаннє на 19 лютого 2016 року.

Ухвалою суду від 04 лютого 2016 року строк вирішення спору продовжено в порядку ст. 69 ГПК України.

У відзивах на позов та усних поясненнях їх представників відповідачі №№1,2,4,5 проти позову заперечили, посилаючись на його безпідставність, оскільки заявлені позивачем вимоги вже були предметом судового розгляду.

Тернопільська райдержадміністрація, серед іншого, вказує на винесення розпорядження №197 від 15 квітня 1997 року на підставі та у відповідності до норм чинного законодавства та зазначає про непідвідомчість спору господарським судам.

В свою чергу Тернопільська районна рада посилається на відсутність порушення прав позивача, оскільки на момент постановлення оспорюваного розпорядження, його затвердження та видачі державних актів на право постійного користування землею, жодних правовідносин у відповідачів із позивачем не існувало.

Уповноважений представник відповідача №3 в судове засідання жодного разу не з'явився. Разом з тим, на адресу суду надійшла заява Тернопільського районного управління юстиції №11/2.3-10 від 03 лютого 2016 року, за змістом якої позивач з приводу викладених в позові вимог до органів державної реєстрації не звертався. При вирішенні спору відповідач №3 покладається на думку суду та клопотав перед судом про можливість розгляду справи без участі його представника.

Ухвалою від 04 лютого 2016 року, враховуючи характер заявлених вимог та обставини справи, зокрема відсутність будівель на земельній ділянці на час розгляду спору, керуючись ст.ст. 33, 41 ГПК України, клопотання позивача про призначення експертизи відхилено.

В розпочатому судовому засіданні учасникам процесу розяснено належні їм права та обовязки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання аудіозапис судового засідання не здійснювався.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено:

На підставі рішення Миролюбівської сільської ради народних депутатів №75 від 09 квітня 1997 року, Спільному підприємству Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв видано державний акт на право постійного користування землею ІІ-ТР №000693 від 23 липня 1997 року.

Відповідно до акта ІІ-ТР №000693 від 23 липня 1997 року, земельну ділянку площею 59,318 га, що знаходиться на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області надано СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв" для обслуговування відгодівельного комплексу на хуторі Цезарівка.

За рішенням ради засновників СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв", правлінням Тернопільської обласної спілки споживчих товариств прийнято постанову №33 від 19 березня 1997 року про надання згоди на продаж відгодівельного комплексу ФГ "Галаган" (відповідачу №2) та передачу покупцеві закріплених земельних угідь.

03 березня 1997 року між СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв" та ФГ "Галаган" укладено договір купівлі-продажу відгодівельного комплексу на хуторі Цезарівка.

На підставі договору купівлі - продажу від 03 березня 1997 року, головою Тернопільської районної державної адміністрації видано розпорядження №197 від 15 квітня 1997 року про надання фермеру ОСОБА_3 у постійне користування 59,3 га землі (у т.ч. 46,7 га рілля, 3,5 га сінокіс, 0,7 га сад, 6,5 га - господарський двір, 0,8 га - присадибні ділянки, 0,9 га лісосмуга, 0,1 га чагарник, 0,1 га канава) для ведення селянського (фермерського) господарства.

Розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року, яке оспорюється позивачем, було затверджено рішенням сесії Тернопільської районної ради народних депутатів №73 від 14 серпня 1997 року.

За заявою голови фермерського господарства ОСОБА_3 про добровільну відмову від частини земельної ділянки площею 50,75га, Тернопільською районною радою прийнято рішення №38 від 12 листопада 1998 року про вилучення земельної ділянки та її передачу у постійне користування ОСОБА_2 для створення селянського (фермерського) господарства.

Решта ділянки площею 8,55 га залишилось у володінні фермерського господарства ОСОБА_3

Право ОСОБА_3 на користування земельною ділянкою площею 8,55 га на території Миролюбівської сільської ради посвідчено державним актом на право постійного користування землею серії ІІІ-ТР №014040 від 06 березня 2000 року.

На підставі заяви ОСОБА_2Є про добровільну відмову від частини земельної ділянки, відповідно до ст.ст. 27,29 Земельного кодексу України, рішенням Тернопільської районної ради №109 від 04 лютого 2000 року, вилучено із земель фермерського господарства ОСОБА_2Є земельну ділянку площею 2,22 га, яку передано до земель запасу Миролюбівської сільської ради.

По акту від 21 лютого 2000 року, земельна ділянка площею 48,53 га відведена ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства. А протоколом від 22 лютого 2000 року встановлено зовнішні границі та перенесено в натурі землеволодіння селянського (ОСОБА_1) господарства ОСОБА_2

На підставі рішення №38 від 12 листопада 1998 року ОСОБА_2 видано державний акт ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року про право постійного користування земельною ділянкою 48,53 га на території Миролюбівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

Обидва державні акти також оскаржуються позивачем у справі, що слухається.

01 грудня 2003 року між СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв" та ФГ Галаган укладено угоду, в якій сторони домовились що договір купівлі-продажу відгодівельного комплексу с. Цезарівка від 03 квітня 1997 року слід вважати розірваним з 01 грудня 2003 року з поверненням покупцем переданих основних засобів продавцю.

В угоді також зазначено, що претензій по договору від 03 квітня 1997 року сторони один до одного не мають.

В подальшому, законність у т.ч. набуття та володіння ФГ Семеха (відповідачем №1) земельною ділянкою була предметом судового дослідження у господарській справі №15/8-1300.

Так, рішенням господарського суду Тернопільської області від 27 липня 2004 року у справі №15/8-1300, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2004 року, в задоволенні вимог Велико-Бірківського заводу продтоварів (правонаступника СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв") до Тернопільської районної ради народних депутатів, Тернопільської районної державної адміністрації, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 господарства ОСОБА_2, про визнання недійсними рішення Тернопільської районної ради №38 від 12 листопада 1998 року та державного акта ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року про право постійного користування земельною ділянкою відмовлено.

Однією з підстав того позову, як і позовної заяви у справі, що розглядається, була відсутність згоди Велико-Бірківського заводу безалкогольних напоїв на припинення землекористування спірною земельною ділянкою на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області.

Такі твердження були спростовані судом у справі №15/8-1300 та зроблено висновок про відсутність порушень законодавства при наданні фермеру ОСОБА_2 земельної ділянки та видачі Державного акта на неї. А також про перехід до фермерського господарства ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою, яке належало Велико-Бірківському заводу безалкогольних напоїв.

В касаційному порядку судові рішення не оскаржувались, від-так, набрали законної сили і є чинними.

Як вбачається з витягу з реєстру відомостей про земельну ділянку №29-1916-0.62-5841/2-15 від 04 вересня 2015 року, на підставі державного акта ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:001:0705) площею 48,5288 га на території Миролюбівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

В свою чергу, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :01:001:0703) площею 8,5537 га на території Миролюбівської сільської ради для ведення селянського (фермерського) господарства.

05 листопада 2008 року між Тернопільською обласною спілкою споживчих товариств (правонаступником Велико-Бірківського заводу продтоварів) та Приватним підприємством "Консоль-Буд-Плюс" укладено договір купівлі продажу майна відгодівельного комплексу, за умовами якого продавець (Тернопільська облспоживспілка) продає покупцю (позивачу) майно відгодівельного комплексу, яке знаходиться на землях Миролюбівської сільської ради за адресою хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільський район, Тернопільська область.

Умови передачі земельної ділянки, на якій знаходиться майно відгодівельного комплексу цим договором не передбачались.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 22 травня 2009 року у справі №6/38-631 договір купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року визнано дійсним, а також визнано за ПП "Консоль Буд Плюс" право власності на відгодівельний комплекс, який знаходиться на землях Миролюбівської сільської ради за адресою хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільський район, Тернопільська область.

Згідно витягу №23406547 від 27 липня 2009 року, на підставі судового рішення, за ПП "Консоль-Буд-Плюс" зареєстровано право власності на обєкт нерухомості незавершений будівництвом відгодівельний комплекс за адресою хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільський район, Тернопільська область (кадастровий номер земельної ділянки 010010747).

За твердженням ПП "Консоль-Буд-Плюс", він як власник обєкта нерухомості, має право на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування, а тому просить суд скасувати акти індивідуальної дії, які посвідчують право на земельну ділянку інших осіб та визнати за ним право постійного користування, а також зареєструвати таке право.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що:

- право власності на відгодівельний комплекс за договором купівлі-продажу від 03 березня 1997 року ФГ "Галаган" не набуто, від-так і право на земельну ділянку площею 59,318 га, що знаходиться на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області не виникало.

- розпорядженням голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року затвердженим рішенням сесії Тернопільської районної ради народних депутатів №73 від 14 серпня 1997 року, земельну ділянку передано фермеру ОСОБА_7 без згоди постійного землекористувача (СП "Велико-Бірківський завод безалкогольних напоїв") на її вилучення.

- з огляду на розірвання договору, повернення обєкта нерухомості та відсутність згоди землекористувача на відчуження земельної ділянки, на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 листопада 2008 року, право постійного користування землею належало Тернопільській обласній спілці споживчих товариств.

З аналогічним позовом ПП "Консоль-Буд-Плюс" зверталось до суду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року в задоволенні позову ПП "Консоль-Буд-Плюс" відмовлено.

Рішення адміністративних судів були мотивовані відсутністю врегульованого ПП "Консоль-Буд-Плюс" питання землекористування ділянкою, не подання позивачем доказів прийняття в експлуатацію придбаного ним незавершеного будівництва та зміни цільового призначення ділянки, призначеної насамперед для сільськогосподарського використання.

За результатами касаційного перегляду, 25 червня 2015 року Вищий адміністративний суд України постановив ухвалу, в якій зазначено, що спір не є публічно-правовим і його не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. У звязку з цим, ухвалив постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2014 року скасувати, провадження у справі закрити.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача в господарський суд з вимогою про відновлення його порушених прав та захист інтересів.

Для визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування обєктів нерухомості, позивач заявив клопотання про призначення експертного дослідження.

Відповідачі проти призначення експертизи заперечили, посилаючись на те, що будівлі на земельній ділянці на час розгляду спору зруйновані повністю, існує лише фундамент.

Представник позивача факт руйнації будівель підтвердив.

Враховуючи характер заявлених вимог та обставини справи, зокрема відсутність будівель на земельній ділянці на час розгляду спору, керуючись ст.ст. 33, 41 ГПК України, клопотання позивача про призначення експертизи відхилено.

З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи і заперечення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У відповідності до змісту ст.22 ГПК України, право визначати підстави і предмет позову належить виключно позивачу. Змінити їх заявник може лише до початку розгляду справи по суті, шляхом подання відповідної письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (п.3.12 пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18).

Однак, заявлені позивачем вимоги, з наведених ним підстав не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначає, що зміна юридичного тлумачення судами одних і тих же нормативних актів і обставин негативно впливає на передбачуваність дії законодавства, на довіру суспільства і віру в закон (справа "Сєрков проти України" заява №397/66/05, рішення від 07 липня 2011 року).

Як зазначалось вище, господарськими судами у справі №15/8-1300 вже давалась оцінка законності припинення землекористування спірною ділянкою Велико-Бірківським заводом продтоварів та правомірності видачі ФГ Семеха Державного акта ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року.

Доказів, які б давали суттєві підставі для іншого тлумачення законодавства щодо цих обставин і оспорюваних актів новим позивачем не представлено.

У відповідності до ст.124 Конституції України, ст.ст.1,2,12 ГПК України, Закону України "Про судоустрій і статус суддів", п.п.3.1,3.2 та п.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 року, п.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р., п.2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р., з наступними змінами, а також судової практики, що склалась, розгляд заявлених вимог підвідомчий саме господарському суду.

У звязку з цим, враховуючи ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року №К/800/7547/15, безпідставним є твердження відповідача №4 про те, що вирішення даного спору не відноситься до компетенції господарського суду.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. (Рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09.02.1999р.).

Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати норми законодавства, що діяли на час, яким датовано оспорювані акти.

Так, в редакції Земельного кодексу України №561-XII від 18 грудня 1990 року відповідного періоду зазначено що, віднесення земель до певних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Таке переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель (ст. 2 ЗК України №561-XII).

З огляду на матеріали справи змінювалось лише цільове використання землі, спочатку для розміщення відгодівельного комплексу, пізніше для ведення селянського (фермерського) господарства. При цьому, переведення земель з однієї категорії до іншої не здійснювалось. Категорія спірних ділянок, визначена як землі сільськогосподарського призначення, не змінювалась.

Стаття 20 ЗК України № 561-XII встановлювала пріоритетність надання таких земель саме для потреб сільського господарства.

Передачу земельних ділянок у власність, надання їх у користування у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу, стаття 11 ЗК України № 561-XII відносила до компетенції районних Рад народних депутатів

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою, в силу ст. 22 ЗК України № 561-XII, виникало після одержання документа, що посвідчує це право.

За ст. 23 ЗК України № 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчувалось державними актами, які видавались і реєструвались сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Змістом ст. 30 ЗК України № 561-XII визначалось, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Відповідно до змісту оспорюваного рішення №197 від 15 квітня 1997 року про передачу земель в постійне користування фермеру ОСОБА_3, його прийнято у звязку з придбанням останнім відгодівельного комплексу у Велико-Бірківського заводу безалкогольних напоїв по договору від 03 квітня 1997 року. Тобто, в порядку ст. 30 чинного тоді Земельного кодексу України.

На момент прийняття цього рішення, як і на час розгляду даного спору договір від 03 квітня 1997 року не визнавався недійсним, а був лише розірваний у 2003 році.

Перехід до відповідача №2, в порядку ст. 30 ЗК України (в редакції 1992 року) права користування спірною ділянкою досліджувався у справі №15/8-1300. Законність такого переходу підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 08 грудня 2004 року, яка набрала законної сили.

В силу ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини повторює, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів (див. рішення «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61, ECHR 1999$VII, рішення «Совтрансавто Холдінг проти України», № 48553/99, п. 72, ECHR 2002$VII, та рішення «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 66, від 24 липня 2003 року).

В подальшому, розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року було затверджено компетентним органом, а саме рішенням Тернопільської районної ради народних депутатів №73 від 14 серпня 1997 року (останнє позивачем не оскаржувалось).

З огляду на усе викладене, в задоволенні вимоги про визнання нечинним розпорядження голови Тернопільської районної державної адміністрації №197 від 15 квітня 1997 року, з визначених позивачем підстав, слід відмовити.

Щодо вимог про визнання нечинними виданих відповідачам №1 та №2 06 березня 2000 року державних актів на право постійного користування землею потрібно зазначити наступне.

Право на землю, посвідчене державними актами є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування. А тому, з огляду на приписи ст. 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України, захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватись лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку (п.2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17 травня 2011 року).

Як вбачається зі змісту оскаржуваних державних актів серії ІІІ-ТР №014040 та серії ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року, їх видано відповідачам №№1,2 на підставі рішень Тернопільської районної ради народних депутатів №73 від 14 серпня 1997 року та №38 від 12 листопада 1998 року. Названі рішення відповідача №5 не визнано недійсними та навіть не оспорено.

Крім того, відсутність порушень законодавства при видачі відповідачу №1 державного акта серії ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року встановлена судовими рішеннями у справі №15/8-1300.

За таких обставин, в задоволенні позову у цій частині також слід відмовити.

Вимоги ПП "Консоль-Буд-Плюс" про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою площею 59,318 га, розташованою на території Миролюбівської сільської ради, хутір Цезарівка, 4, с. Лучка, Тернопільського району, Тернопільської області та реєстрацію цього права є похідними від попередніх вимог і не підлягають задоволенню.

З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ЦК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно (п.3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17 травня 2011 року).

Право власності на незавершене будівництво відгодівельного комплексу визнано за позивачем та зареєстровано лише у 2009 році.

На той час, (тобто з 2000 року) відповідачі №1 та №2 уже мали правовстановлюючі документи на право користування частиною спірної ділянки загальною площею близько 57 га.

Враховуючи наведене та відсутність підстав для визнання нечинними належних відповідачам №№1,2 Державних актів серії ІІІ-ТР №014040 та серії ІІІ-ТР №014048 від 06 березня 2000 року, у суду немає підстав для визнання такого права і на ту ж ділянку ще й за позивачем у справі та зобов'язання зареєструвати таке право.

Щодо решти (59-57) 2 га, на які претендує позивач і котрі не знаходяться в користуванні відповідачів №№1,2, то ПП "Консоль-Буд-Плюс" не подало доказів звернення до компетентного органу з приводу визнання права користування цією ділянкою та виникнення з цього приводу спору, що підлягав би вирішенню господарським судом.

Окрім того, на момент предявлення позову придбаного позивачем у 2009 році обєкта (відгодівельного комплексу) вже не існує. На спірній ділянці відсутнє будь-яке належне ПП "Консоль-Буд-Плюс" нерухоме майно, в звязку з яким у нього б виникало право на земельну ділянку в силу ст. 120 ЗК України.

Суд приймає до уваги й те, що на час звернення до суду та прийняття рішення, право постійного землекористування (про яке клопоче позивач) може бути визнано лише за особами, перелік котрих дано в ч.2 ст. 92 ЗК України.

За своєю організаційно-правовою формою та іншими ознаками приватне підприємство "Консоль-Буд-Плюс" до таких осіб не належить.

Право власності на обєкт нерухомості, що розташовувався на спірній ділянці виникло у позивача з 2009 року, тобто після набрання чинності Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року.

Таким чином, безпідставним є посилання ПП "Консоль-Буд-Плюс" на можливе існування у нього права постійного користування земельною ділянкою згідно з тлумаченням, даним у рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками).

З урахуванням всього викладеного, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.ст. 44,49 ГПК України, судові витрати по справі не відшкодовуються.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 4-3, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Сторони вправі подати апеляційну скаргу, а прокурор внести апеляційне подання на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання), через місцевий господарський суд.

Дата підписання: 02 березня 2016 року

Суддя І.П. Шумський