ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016 р. Справа №917/2531/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Белтім Полімери", вул.Кіквідзе, буд.17, офіс 204/2, м.Київ,01103

до Приватного підприємства "Л.В.С.", вул. Фрунзе, буд.28, с.Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область,38751

про стягнення 624 788,32 грн.

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1.Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, смт.Підбуж, вул.Грушевського, буд.4/1АДРЕСА_1, 82180; 2. ОСОБА_2 особа - підприємець ОСОБА_3, 33013, м.Рівне, вул. Князя Володимира, 88; 3. ТОВ „ОСОБА_4 і КО", 02094, м.Київ, вул. Чорвоноткацька, 59.

Суддя Киричук О.А.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_5, дов. б/н від 12.01.2015р.

від відповідача: ОСОБА_4, дов. № 1 від 12.01.2016р., ОСОБА_6 (директор)

від третіх осіб: не з"явився

Розглядається позовна заява про стягнення 624 788,32 грн., в т.ч. 621 722,29 грн. - збитків та 3 066,03 грн. - 5% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо доставки вантажу у визначений пункт призначення, чим завдав позивачу збитки у заявленій до стягнення сумі.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 07.12.2015 р. порушено провадження у справі № 917/2531/15, судове засідання призначено на 24.12.2015 р.

В судове засідання 24.12.2015р. представник позивача надав клопотання (вх.№ 18614 від 24.12.15р.) в порядку ст.38 ГПК України про витребування у митного поста "Ягодин"додаткових доказів; представник відповідача в судове засідання не з"явився, надіслав до суду відзив на позовну заяву (вх.№ 18262 від 16.12.15р.) та клопотання (вх.№ 15895 від 24.12.15р.) про відкладення розгляду справи в зв"язку з неможливістю забезпечити явку повноважного представника в судове засідання.

Ухвалою суду від 24.12.2015р. суд розгляд справи відклав на 14.01.2016 року; зобов"язав митний пост "Ягодин" надати суду інформацію, яка зазначена в попередньому повідомленні № 209000000/2015/931332 по автомобілю з державним номером BI 8534 ВА/BI 1078 ХО щодо: Відправника/експортера; Одержувача/імпортера; Особи, відповідальне за фінансове врегулювання; Номери транспортних засобів; Найменування фірми перевізника; Адресу перевізника; Прізвище, ім"я по батькові перевізника; Інформацію щодо прибуття: назва, власник, адреса та при наявності технічної можливості надати суду належно засвідчену копію всього попереднього повідомлення № 209000000/2015/931332 по автомобілю з державним номером BI 8534 ВА/BI 1078 ХО.

В судове засідання 14.01.2016р. відповідачем надане клопотання про залучення до участі у справі на стороні відповідача ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_2 особи - підприємця ОСОБА_3; ТОВ „ОСОБА_6 і КО".

Дане клопотання судом відхилене як безпідставне.

Суд ухвалою від 14.01.2016р. за власною ініціативою залучив до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_2 особу - підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_2 особу - підприємця ОСОБА_3, ТОВ „ОСОБА_6 і КО", розгляд справи відклав на 28.01.2016 року; зобов'язав сторони надати суду письмові пояснення щодо вилучення правоохоронними органами оригіналів документів, що підтверджують існування спірних правовідносин між позивачем та відповідачем, та позиції сторін в обгрунтування позову та відзиву.

18.01.2016р. через канцелярію суду від митного посту "Ягодин" надійшла інформація, яка зазначена в попередньому повідомленні № 209000000/2015/931332 по автомобілю з державним номером BI 8534 ВА/BI 1078 ХО (вх. № 431 від 18.01.2016р.).

Позивач в судове засідання 28.01.2016р. надав пояснення на відзив (вх. № 1003 від 28.01.2016р.) та заяву про залучення до матеріалів справи доказів направлення третім особам копій позовної заяви та доданих до неї документів (вх. № 1033 від 28.01.2016р.).

Відповідач в судове засідання 28.01.2016р. надав пояснення по справі (вх. № 1035 від 28.01.2016р.).

В судове засідання 28.01.2016р. від третьої особи - ОСОБА_3 - надійшли додаткові пояснення (вх. № 977 від 28.01.2016р.); від третьої особи - ОСОБА_1 - надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 947 від 28.01.2016р.); від представника позивача заява про продовження строку розгляду спору. При цьому, представники сторін просили суд призначити судове засідання на 25.02.2016р.

Ухвалою від 28.01.2016р. суд продовжив строк розгляду спору на 15 днів, розгляд справи відклав на 25.02.2016 року.

22.02.2016р. від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій він просить стягнути з відповідача 711 654,05 грн., в т.ч. 701 433,96 грн. - збитків та 10 220,09 грн. - 5% річних.

Суд зазначає, що приймає до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, з огляду на те, що відповідно до п. 4. ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 ГПК України в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно із п. 3.10 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачене ч. 4 ст. 22 ГПК України право позивача збільшити розмір позовних вимог може бути реалізовано до прийняття рішення судом першої інстанції. Якщо ж до заяви про збільшення розміру позовних вимог не додано доказів сплати суми судового збору у встановленому порядку та розмірі (з урахуванням такого збільшення), то відповідна заява повертається господарським судом на підставі пункту 4 частини першої статті 63 ГПК, а у разі якщо відповідні недоліки виявлено після прийняття господарським судом заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд стягує несплачені в установленому порядку та розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК.

Заяву про збільшення позовних вимог подано з додержанням всіх вимог та до прийняття рішення по справі, у зв"язку з чим розглядаються вимоги про стягнення з відповідача 711 654,05 грн., в т.ч. 701 433,96 грн. - збитків та 10 220,09 грн. - 5% річних.

22.02.2016р. через канцелярію суду від третьої особи - ОСОБА_1 - надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 2233), в якому третя особа просить суд задовольнити вимоги позивача у повному обсязі.

Третя особа - ТОВ „ОСОБА_6 і КО" - пояснення по суті спору не надала. Ухвали, що направлялися третій особі, повернулися до суду з відміткою пошти про закінчення строку зберігання.

В судовому засіданні 25.02.2016р. відповідачем надані пояснення (вх. № 2487 від 29.02.2016р.).

Представник позивача в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав за обгрунтуванням, наведеним у позовній заяві та додаткових поясненнях.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували за обгрунтуванням, наведеним у відзиві та додаткових поясненнях.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, 06.07.15 року між Позивачем та компанією FLEMING CORPORATION LLP був укладений контракт купівлі - продажу № 060715- FLEMING-OTP. П.1.1 контракту визначено, що продавець передає у власність, а покупець приймає і оплачує товар (номенклатура, кількість, строки, ціна і умови поставки вказуються в інвойсах, які є невід"ємною частиною даного контратку.

Відповідно до п.3.2. договору датою поставки вважається дата доставлення товару на митницю пункту призначення Україна.

На виконання даного контракту Позивачем були перераховані грошові кошти, що підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 221 від 14.07.2015 року, та випискою з особового рахунку.

Згідно Інвойсу № 100854808 від 07.10.2015 року сторони контракту узгодили відвантаження товару позивачу на загальну суму 25 960,00 доларів США.

Відповідно до міжнародної товарно-транспортної накладної CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року відправником вантажу є фірма SABIC SALES EUROPE B.V.(n.l CMR) одержувачем вантажу - ТОВ "Белтім Полімери" (п.2 CMR), місце розвантаження вантажу - Київ, Україна (п.З. CMR), місцем та датою завантаження вантажу -Kutno,Poland 07.10.2015 (п.4 CMR), перевізник - ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "Л.В.С.", 38751, Полтавська обл., Полтавський район, село Розсошенці, Вулиця Фрунзе, будинок 28, ідентифікаційний код 32016865транспортний засіб ВІ 8534 ВА/ BI1078XO(n.l6CMR).

Штемпелі на накладній CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року містять інформацію про дату проходження товару через митний контроль у митниці - «Ягодин», а саме, 08 жовтня 2015 року. Додатково відомості про відправника, одержувача, перевізника, вид транспортного засобу, найменування товару, місце розвантаження товару, ціну товару, вартість ввізного мита тощо вказано у попередньому повідомленні № 209000000/2015/931332.

Згідно листа Державної Фіскальної Служби України Волинської Митниці від 05.01.2016 року, відповідно до бази даних автоматизованої системи митного оформлення АСМО «Інспектор», 08.10.2015 посадовими особами митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС здійснено пропуск на митну територію України товару «полімери пропілену у первинних формах», який переміщувався згідно з попереднім повідомленням № 209000000/2015/931332 на адресу ТОВ "Белтім Полімери" (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1, 01103, м.Київ, вул.Кіквідзе, буд.175 оф. 204/2), який виступає імпортером і особою, відповідальною за фінансове врегулювання. Відправником товару являється компанія NL SABIC SALES EUROPE В. V. (РО Box 5151,6135 LD S1TTARD, Netherlands).

Товар переміщувався транспортними засобами: ВІ 8534 ВА/ ВІ 1078 ХО - перевізник: ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО "Л.В.С." (код 32016865; Полтавська обл., Полтавський район, село Розсошенці, Вулиця Фрунзе, будинок 28). Водій - ОСОБА_7 (паспорт громадянина України серії ЕК №517067)

Позивач зазначає, що вантаж у визначені строки (термін доставки вантажу відповідно до заявки 12.10.15 року) та на час звернення до суду з даним позовом відповідачем не доставлено, а також вантаж не доставлений до митниці призначення -Митний пост «Запитів», ЗМК ВАТ «ЛТСФ Львівресурси», Львівська область Камянка -Бузький район, смт. Запитів, вул. Київська, 236.

Отже, зі сторони відповідача, як перевізника мало місце недоставляння вантажу до митниці призначення та недоставлення вантажу до замовника перевезення (власника вантажу, вантажоодержувача) - позивача, що згідно положень чинного національного законодавства та міжнародних договорів України є втратою вантажу.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 624 788,32 грн., в т.ч. 621 722,29 грн. - збитків та 3 066,03 грн. - 5% річних.

При вирішенні спору по суті, суд приймає до уваги наступне.

Правовідносини з перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні регулюються главою 32 Господарського кодексу України, главою 64 Цивільного кодексу України, Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, м.Женева, до якої Україна приєдналась 1 серпня 2006 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини (ч.1 статті 314 ГК України). У разі втрати вантажу перевізник відповідає перед замовником в розмірі вартості втраченого вантажу (ч.3 статті 314 ГК України).

За приписами ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену оплату.

Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносаменту або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини (ч. 1,2 статті 924 ЦК України).

За приписами статей 9 Конституції України та 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Пунктом 1 статті 1 Конвенції встановлено, що вона застосовується до будь-якого договору дорожнього перевезення вантажів за винагороду за допомогою автомобілів у випадку, коли місце прийняття до перевезення вантажу та місце, передбачене для його здачі, знаходяться на території двох різних держав, одна з яких є учасником Конвенції.

За статтями 4 та 9 Конвенції договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником. Із зазначеною нормою кореспондується частина 2 статті 307 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що міжнародна товарно-транспортна накладна CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року містить всі вищезазначені відомості, відтак зазначена CMR дає підстави вважати її договором міжнародного автомобільного перевезення, а до спірних правовідносин, що склалися між сторонами, слід застосовувати положення Конвенції.

За ч. ч. 1, 2 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За ст. ст. 4, 9 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Аналогічні положення закріплені ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України.

З огляду на зазначені норми, суд дійшов висновку про те, що сторонами у справі укладено правочин в належній письмовій формі - міжнародна товарно-транспортна накладна CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року, попереднє повідомлення № 209000000/2015/931332.

За вимогами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення закріплені ст. 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до п. 1 ст. 13 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів після прибуття вантажу на місце, передбачене для його поставки, одержувач має право вимагати від перевізника передачі йому другого примірника вантажної накладної і вантажу в обмін на розписку.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що вантаж на час звернення до суду з даним позовом відповідачем не доставлено; також, вказує, що вантаж не доставлений до митниці призначення.

Судом встановлено, що міжнародна товарно-транспортна накладна CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року не містить відміток про місце, особу та дату отримання вантажу позивачем.

В силу п.1 статті 17 Конвенції перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталося з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Випадки звільнення перевізника від відповідальності за втрату вантажу визначені п.2,4 статті 17 Конвенції. Так, перевізник звільняється від відповідальності якщо втрата вантажу сталася внаслідок дій або недогляду позивача, внаслідок інструкцій позивача не викликаних діями або недоглядом з боку перевізника внаслідок дефекту вантажу чи внаслідок обставин, уникнути яких перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути. За умови дотримання пунктів 2 - 5 статті 18, перевізник звільняється від відповідальності, якщо втрата чи ушкодження вантажу є наслідком особливого ризику, нерозривно пов'язаного з однією чи декількома з перерахованих нижче обставин, а саме: а) з використанням відкритих безтентових транспортних засобів, якщо таке використання було погоджене і чітко зазначене у вантажній накладній; б) з відсутністю чи дефектами упаковки, у випадках, коли вантажі, що перевозяться без упаковки чи без належної упаковки, за своєю природою піддаються псуванню чи пошкодженню; в) з обробкою, навантаженням, складуванням чи вивантаженням вантажу відправником або одержувачем, чи особами, які діють від імені відправника або вантажоодержувача; (1) з природними властивостями деяких вантажів, внаслідок яких вони піддаються повній або частковій втраті чи пошкодженню, зокрема, внаслідок поломки, корозії, гниття, усушки, нормального витоку або дії молі чи шкідників; г) з недостатністю або неадекватністю маркування чи нумерації вантажних місць; д) з перевезенням худоби.

Згідно зі статтею 20 Конвенції той факт, що вантаж не був доставлений протягом тридцяти днів після закінчення узгодженого терміну або, за відсутності узгодженого терміну, протягом 60 днів із дня прийняття вантажу перевізником, є безперечним доказом втрати вантажу і особа, яка має право пред'явити претензію, може вважати його загубленим.

08.10.2015 року відповідач, разом з вантажем перетнув митну територію України, узгоджений термін доставки вантажу відповідно до заявки - 12.10.15 року, проте, як вказує позивач та підтверджується матеріалами справи, станом на 25 листопада 2015 року відповідач не здійснив доставку вантажу товариству з обмеженою відповідальністю «Белтім Полімери», у зв'язку з чим це є втратою вантажу.

Посилання відповідача щодо того, що вказане перевезення здійснювалось відповідачем на виконання договору-заявки, укладеного між відповідачем та фізичною особою підприємцем ОСОБА_8 та що вантаж було вивантажено за адресою зазначеною ОСОБА_8 та його уповноваженим представникам, не може бути прийнято до уваги з огляду на те, що CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року містить всі необхідні вищезазначені відомості, що дає підстави вважати її договором міжнародного автомобільного перевезення, та згідно якої вантажоодержувачем є ТОВ "Белтім Полімери", адресою вивантаження вантажу в зазначеній CMR від 07.10.2015 - ТОВ «Белтім Полімери», м.Бровари, вул. Кутузова, 127, а відтак вивантаження відповідачем товару за іншою адресою, іншій особі, є порушенням взятих на себе зобов'язань щодо здійснення міжнародного автомобільного перевезення вантажу, перевізником якого є відповідач.

Крім того, жодних належних та допустимих доказів в розумінні статті 34 ГПК України, зокрема, розписки чи довіреності, в підтвердження того, що вантаж, який перевозився відповідачем за CMR AVC -2002 від 07.10.2015 р, був отриманий уповноваженими особами, відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 23 Конвенції якщо відповідно до положень цієї Конвенції, перевізник зобов'язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення. Крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов'язані з перевезенням вантажу.

Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками відповідно до пункту 1 ч.2 ст.22 ЦК України, зокрема, є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявності винної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Згідно ч.1 ст. 22, ч.1 ст.623 ЦК України відшкодуванню підлягають збитки, що завдані правопорушенням. Тобто відшкодуванню підлягають збитки, які знаходяться у причинному зв'язку з правопорушенням. За таких умов визнається, що причинний зв'язок між порушенням та збитками має бути безпосереднім або прямим.

Протиправною є поведінка особи з порушенням норм законодавства. Якщо зобов'язання виникає з договору, то протиправною визнається поведінка боржника, що порушує умови договору та закону. За оцінкою суду в даному випадку відповідачем порушені зобов'язання, визначені умовами статті 14 Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, що також свідчить про наявність в його діях вини в невиконанні умов договору.

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача і збитками полягає у тому, що належний позивачу на праві власності вантаж не був доставлений перевізником у визначене договором місце та не був вручений зазначеній позивачем особі у відповідній кількості, у зв'язку з втратою перевізником зазначеного вантажу під час його транспортування.

Судом встановлено, що втрата вантажу стала наслідком невжиття перевізником всіх залежних від нього дій по забезпеченню схоронності та цілісності вантажу, забезпеченню його знаходження у своєму тимчасовому (з моменту отримання від позивача і до моменту вручення покупцю) фактичному володінні під час перевезення, які були б необхідними, виправданими та достатніми для належного виконання договірних зобов'язань по перевезенню вантажу суб'єктом господарювання, яким є відповідач (перевізник) і який на постійній, професійній основі, згідно Ліцензії на перевезення вантажів у міжнародному сполученні, здійснює систематичну підприємницьку діяльність у сфері міжнародних перевезень вантажів; невжиття перевізником всіх необхідних в умовах підвищеної небезпеки, що потенційно має місце у сфері міжнародних перевезень товарів, заходів безпеки зумовило втрату вантажу, яким заволоділи треті особи, які не мали на те права і видача яким вантажу не санкціонувалась і не обумовлювалась договором.

За даних обставин, вимоги позивача про стягнення з відповідача 25 960 доларів США, що станом на 17 лютого 2016 року еквівалентно 701 433,96 грн., збитків підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому, доводи відповідача щодо того, що перевізником слід вважати ОСОБА_1, оскільки саме дана особа 06.10.2015р. уклала з позивачем договір-заявку на перевезення вантажу з м. Кутно, Польща до м. Запитів, Львівська область, Україна на виконання умов контракту купівлі - продажу № 060715-FLEMING-OTP, судом не взяті до уваги з огляду на положення Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів та даних, які містяться в міжнародній товарно-транспортній накладній CMR AVC -2002 від 07.10.2015 року щодо перевізника та отримувача вантажу.

З аналогічних підстав не беруться до уваги посилання відповідача щодо того, що до відповідальності за втрату товару мають бути притягнуті також ТОВ «ОСОБА_6 і Ко», з яким ОСОБА_1 уклала договір-заявку про надання транспортно - експедиційних послуг, та ФОП ОСОБА_8, яка уклала договір-заявку про надання транспортно - експедиційних послуг з ТОВ «ОСОБА_6 і Ко», і транспортну заявку на перевезення вантажу з перевізником та Відповідачем приватним підприємством "Л. В. С ".

Відповідно до частини 1 статті 27 Конвенції, Позивач має право вимагати сплати відсотків на компенсацію, що підлягає сплаті. Такі відсотки, обраховані із розрахунку п'яти відсотків річних, накопичуються з дня надсилання перевізнику письмової претензії або, якщо така претензія не пред'являлась, з дня початку розгляду позову.

Матеріалами справи підтверджується факт направлення 20.10.2015р. відповідачу претензії № 020-2/ від 19.10.2015р., у зв"язку з чим суд прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 10 220,09 грн. річних за період з 21.10.2015р. по 17.02.2016р. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 701 433,96 грн. збитків та 10 220,09 грн. 5% річних підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Л.В.С." (вул. Фрунзе, буд.28, с.Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область, 38751, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Белтім Полімери" (вул.Кіквідзе, буд.17, офіс 204/2, м.Київ,01103, ) 701 433,96 грн. збитків, 10 220,09 грн. 5% річних, 10 674,81 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

Повне рішення складено 01.03.2016 р.

Суддя Киричук О.А.