ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25.02.16р. Справа № 904/10753/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Дніпропетровськ

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар", м. Южне Одеської області

2. Дочірнього підприємства "Вільногірський елеватор" Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром", м. Вільногірськ Дніпропетровської області

про визнання п.3.3 та п.3.4 договору купівлі-продажу товару № 26/04/14/1 від 29.04.2014 недійсним

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник Лелеко Ю.О., довіреність № 1102-1 від 11.02.2016;

від відповідача-1: представник Корх Є.В., довіреність № 54 від 31.03.2015;

від відповідача-2: представник Лелеко Ю.О., довіреність № 1016-1 від 10.01.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Зернопром" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (далі - 1-й відповідач) та Дочірнього підприємства "Вільногірський елеватор" Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопром" (далі - 2-й відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 29/04/14/1, укладеного між сторонами 29.04.2014.

11.02.2016 представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, за якою просить суд визнати недійсним п.3.3 та п.3.4 договору купівлі-продажу товару № 26/04/14/1 від 29.04.2014.

Суд враховуючи те, що вона не суперечить приписам ст. 22 ГПК України, дійшов висновку про можливість її прийняття.

Ухвалою суду від 11.02.2016 продовжено строк розгляду справи на 15 днів до 01.03.2016 включно.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, з урахуванням зміни предмету позову, у повному обсязі.

25.02.2016 1-м відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому він проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю та необґрунтованістю.

2-й відповідач відзив на позов не надав.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

29.04.2014 між ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" (далі - продавець, 2-й відповідач), Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (далі - покупець, 1-й відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Зернопром" (далі - заставодавець, позивач) укладено договір купівлі-продажу товару 29/04/14/1 (далі - договір купівлі-продажу), за умовами п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, насіння соняшнику (високо-олеїновий товар), який знаходиться на елеваторах, зазначених у п. 5.1. договору, на вибір продавця, а покупець зобов'язується прийняти товар або високо-олеїновий товар і оплатити його вартість у відповідності до умов договору.

Загальна кількість товару або високо-олеїнового товару становить 2000,00 тонн +/-10% за вибором продавця та визначається згідно з складськими квитанціями на зерно, що видаються елеватором (п.2.1 договору).

Відповідно до п. 3.1 договору ціна 1 метричної тони високо-олейнового товару визначається в додаткових угодах до цього договору відповідно до наступної формули: КЦТ дорівнює ЦЗС плюс Д, де Д - сума доплати за "високо-олеїновість" в гривнях, включаючи 20% ПДВ, яка є фіксованою і складає 45 доларів США за 1 тону високо-олеїнового товару з перерахунку по курсу купівлі долара США на міжбанківському ринку, визначеному за даним, розміщеними на сайті www.mezhbank.org.ua на дату, що передує дню підписання додаткової угоди до цього договору, в якій визначатиметься ціна відповідної партії високо-олеїнового товару.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що покупець здійснює предоплату за об'єм товару у кількості 272,479 тон за ціною 4 404,00 грн після отримання від продавця факсових або сканованих копій рахунку фактури.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та дії до 31.12.2014 (п.10.1 договору).

30.04.2014 між ТОВ "Зернопром" (далі - заставодавець, позивач) та ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" (далі - заставодержатель, 1-й відповідач) було укладено договір застави, за умовами якого заставодавець забезпечує виконання зобов'язань ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" (далі - 2-й відповідач) взятих на себе за основним договором , заставодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за основним договором за рахунок передбаченого в розділі 3 цього договору рухомого майна (далі - предмет застави), переважно перед іншими кредиторами заставодавця.

Під основним договором розуміється договір купівлі-продажу товару № 29/04/14/1 від 29.04.2014 (п.1.2 договору застави).

Строк виконання зобов'язання за основним договором сторони визначили до 20.11.2014.

Пунктом 2.1 договору застави передбачено, що заставою, що виникає на підставі цього договору, забезпечується виконання обов'язків ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" перед заставодержателем, які визначено у договорі купівлі-продажу товару № 29/04/14/1 від 29.04.2014, і полягають у передачі 2-м відповідачем у власність заставодержателя (1-го відповідача) насіння соняшнику або високо-олеїнове насіння соняшнику, відповідно до умов основного договору.

Розмір зобов'язання, що забезпечується заставою відповідно до цього договору, складає 1 200 000,00 грн (п. 2.2 договору застави).

Строк дії договору визначено розділом 10 договору застави. Договір починає свій перебіг з моменту нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами свого зобов'язання за ним.

На виконання умов договору купівлі-продажу 1-й відповідач перерахував на користь 2-го відповідача суму предоплати у розмірі 1 199 997,52 грн. В результаті чого 2-й відповідач здійснив поставку 1-му відповідачу насіння соняшнику врожаю 2014 року на загальну суму 1 199 997,52 грн, а саме:

- відповідно до видаткової накладної № РН-0000008 від 20.11.2014 та складської квитанції № 922 від 20.11.2014 ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" поставлено ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" насіння соняшнику врожаю 2014 року у кількості 216,450 тон, на суму 1 101 495,00 грн;

- відповідно до видаткової накладної № РН-0000013 від 25.12.2014 та складської квитанції № 951 від 25.12.2014 ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" поставлено ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" насіння соняшнику врожаю 2014 року у кількості 16,983 тон, на суму 98 502,52 грн.

В свою чергу вказаний товар 1-м відповідачем був прийнятий без зауважень та заперечень.

Вказане підтверджує, що обумовлена договором застави (пп.2.1, 2.2) від 30.04.2014 продавцем за договором купівлі-продажу та заставодавцем за договором застави сума поставки була погашена у розмірі, еквівалентному розміру суми договору застави (1 200 000 грн).

З огляду на те, що на вказану суму була закрита поставка насіння соняшнику ТОВ "ТД "Дельта Вілмар", то в силу ст.ст. 1, 28 Закону України "Про заставу", ст.ст. 572, 593 Цивільного Кодексу України, продавець та заставодавець вважали припиненим забезпечене заставою зобов'язання, і відповідно сама застава.

Однак, позивач вважає, що представник ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" при укладенні договору купівлі-продажу товару не мав повноважень на укладення договору сукупна вартість зобов'язань за яким перевищує 100 000 грн без дозволу або погодження з власником. Цей факт підтверджується рішенням власника, яким 2-й відповідач був повідомлений до моменту укладення цього договору. Позивач та 1-й відповідач також були обізнані про обмеження повноважень 2-го відповідача, але всупереч цього підписали договір. Зважаючи на те, що загальними зборами учасників, або рішенням єдиного власника ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром", як вищим органом управління товариством рішення щодо укладання правочину не приймалось, у 2-го відповідача не було внутрішній волі на його вчинення. Перевищення директором ДП "Вільногірський елеватор" ТОВ "Зернопром" по суті призвело до суттєвих фінансових збитків товариства, що стало підставою для звернення позивача з позовом до суду про визнання договір купівлі-продажу товару недійсним.

Крім того, в обґрунтування заявленої вимоги позивач посилається також на те, що пункт 3.1 договору передбачає проведення розрахунку ціни поставки товару, а також проведення кінцевого перерахунку вартості товару в залежності від курсу долара США. Так, в листопаді 2014 року реальний курс долара США значно збільшився, та економічні показники вказаного курсу на міжбанківському ринку не відповідав реаліям тогодення, оскільки курс долара на міжбанківському ринку становив 20-25 грн за долар США, а в обмінних пунктах його продавали за 30-35 грн. Положення п.7.1 договору, в якому передбачені господарські санкції за неналежне виконання умов договору також не відповідають вимогам законодавства. Отже нарахування пені за кожен день прострочення поставки товару, абсолютно суперечить вимогам закону та принципу справедливості та розумності. Пункт 3.3. договору також не відповідає вимогам закону, а саме ст. 227 Цивільного кодексу України, та вимогам Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", а також положенням Закону України "Про банки і банківську діяльність", оскільки за своєю правовою природою вказаний пункт договору передбачає передачу грошових коштів продавцю, як предоплату з подальшим нарахуванням процентів у розмірі 18 % річних. Вказані правовідносини відповідають за своєю суттю умовам кредитному договору. Надання кредитів - це вид фінансової послуги, яка передбачає наявність відповідної ліцензії. ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" не має ліцензії на надання кредитних коштів під процент юридичним особам. З огляду на таке нарахування ТОВ "ТД "Дельта-Вілмар" процентів у розмірі 18% річних відбувалось всупереч вимог закону щодо здійснення фінансових операцій, тому така умова договору має бути визнана недійсною.

11.02.2016 заявою позивач змінив предмет позову, а тому справа розглядається судом за вимогами про визнання недійсними лише п.3.3 та п.3.4 договору купівлі-продажу товару № 29/04/14/1 від 29.04.2014.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт виконання умов договору купівлі-продажу товару сторонами не оспорюється та доведено матеріалами справи.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що остаточні розрахунки сторін відбудуться до 1 грудня 2014 року. Остаточна вартість товару або Високо-олеїнового товару зменшується на 18% річних, нарахованих на суму здійсненої передоплати відповідно до п. 4.1. цього договору з дати перерахування коштів до дати проведення остаточних розрахунків сторін.

У разі збільшення курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату визначення ціни відповідно до п. 3.1. або п. 3.2. цього Договору більш ніж на 0,1 грн. в порівнянні із курсом Долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату здійснення Покупцем оплати згідно п. 3.3. цього Договору, розмір перерахованих коштів для здійснення нарахування 18 % річних (п. 3.3 Договору) підлягає перерахуванню в наступному порядку: (1) Розраховується коефіцієнт (К) коригування суми по кожному платіжному дорученню за формулою: К = курс купівлі Долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату визначення ціни відповідно до п.3.1. або п. 3.2. Договору, розділений на курс купівлі Долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату здійснення Покупцем предоплати згідно п. 4.1. Договору. 2) Сума перерахованих коштів згідно п. 4.1. Договору підлягає коригуванню за наступною формулою: сума коштів перерахованих за кожним платіжним дорученням, помножена на відповідний коефіцент (К). Відповідний перерахунок здійснюється на дату визначення ціни згідно п. 3.1. або 3.2. цього Договору (п.3.4 договору купівлі-продажу товару).

В обґрунтування заявленої вимоги про визнання недійсним пунктів 3.3. та 3.4. договору купівлі-продажу товару позивач посилається на невідповідність цих пунктів вимогам ст. 9 Закону України про ліцензування певних видів господарської діяльності" та Закону України "Про банки і банківську діяльність" без зазначення конкретних норм та пунктів, вважаючи, що оспорюванні пункти за своєю суттю є кредитним договором, тобто відбулося надання фінансової послуги.

Заслухавши сторони, суд не погоджується з доводами позивача, оскільки наведені ним норми та Закон України "Про банки і банківську діяльність" мають загальне регулювання ліцензування певних видів діяльності, а тому можуть буди застосовані лише разом зі спеціальним Законом, що регулює умови ліцензування певних видів діяльності з надання товарів/послуг/робіт, в тому числі і фінансових послуг.

В даному випадку таким спеціальним Законом є Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" № 2664-Ш від 12.07.2001.

Статтею 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлено вичерпний перелік фінансових послуг, згідно з яким фінансовими вважаються такі послуги:

випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків;

довірче управління фінансовими активами;

діяльність з обміну валют;

залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення;

фінансовий лізинг;

надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту;

надання гарантій та поручительств;

переказ коштів;

послуги у сфері страхування та у системі накопичувального пенсійного забезпечення;

професійна діяльність на ринку цінних паперів, що підлягає ліцензуванню;

факторинг;

адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах;

управління майном для фінансування об'єктів будівництва та/або здійснення операцій з

нерухомістю відповідно до Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю";

операції з іпотечними активами з метою емісії іпотечних цінних паперів;

банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про

банки і банківську діяльність ".

Стосовно фінансової послуги, такої як надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (п. 6 ст. 4. Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"), суд зазначає, що ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором у відповідності до ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України.

Згідно п. 3. ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовий кредит - це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Враховуючи викладене, суд виходить з того, що умови п. 3.3. та п. 3.4. договору не передбачають надання коштів у позику, так само як і не передбачають зобов'язання продавця за договором повернути надану суму, тому відсутні підстави вважати здійснення попередньої оплати за товар таким, що надається продавцю у позику.

Що стосується ліцензування фінансових установ, то ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено перелік видів діяльностей, які здійснюються виключно на підставі ліцензії, де зазначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: страхової діяльності; діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" передбачено що ліцензуванню підлягає діяльність з надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів.

У відповідності з приписами ст.ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В супереч ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо заявленої вимоги, оскільки дослідження матеріалів справи показало, що відсутні у справі відомості про залучення ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" коштів, які були перераховані як передоплата згідно п. 4.1. договору.

Спірні пункти встановлюють порядок формування остаточної вартості товару шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" відповідної знижки вартості товару, визначеної за умовами пункту 3.3 договору та з урахуванням курсу доллара на дату оплати ( п. 3.4 договору ).

Статтею 536 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Враховуючи, що п. 3.3. та п. 3.4. договору не містять у собі ознаки позики та фінансового кредиту, кошті які були перераховані ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" не залучалися (є обіговими коштами товариства), а також те, що продавцем не повернуто отриману суму у вигляді грошей, отримувати 1-м відповідачем ліцензію для здійснення діяльності з надання фінансових послуг з метою укладання оспорюваних позивачем пунктів не передбачено нормами діючого законодавства. Тому посилання позивача на ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", Закону України "Про банки і банківську діяльність" та на ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Таким чином, з огляду на обставини справи та надані сторонами докази суд вважає, що позивачем належним чином не доведені заявлені вимоги щодо визнання недійсними п.3.3 та п. 3.4 договору купівлі-продажу товару, а отже в їх задоволенні слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Витрати судового збору у сумі 1218,00 грн на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 01.03.2016.

Суддя В.Д. Воронько