ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2016 р.Справа № 916/4444/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - ОСОБА_2

від третьої особи не зявився, про день, час та місце апеляційного перегляду повідомлений належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 Сосоєвича

на рішення господарського суду Одеської області від 23.12.2015 року

у справі №916/4444/15

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 Сосоєвича

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Одеського національного політехнічного університету

про стягнення 15578,21 грн.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області звернулось до місцевого господарського суду з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 Сосоєвича про стягнення до Державного бюджету України заборгованості по орендній платі у розмірі 10095,36 грн. та пені у розмірі 5482,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов договору оренди нерухомого майна від 09.08.2004р., укладеного між позивачем та відповідачем, у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість, на яку нараховано пеню.

Ухвалою суду першої інстанції від 06.11.2015р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Одеський національний політехнічній університет.

30.11.2015р. відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.12.2015р. (суддя Желєзна С.П.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 25.12.2015р., позов задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_3 до Державного бюджету України заборгованість з орендної плати в сумі 10095,36 грн., в решті позову відмовлено, стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 789,32 грн.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач 11.01.2016р. звернувся з апеляційною скаргою, яка повернута останньому без розгляду ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. по п. 4 ч. 1 ст. 97 ГПК України (подання апеляційної скарги після закінчення строку на її подання без клопотання про його поновлення).

05.02.2016р. відповідач вдруге звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати частково в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна від 09.08.2004р. в сумі 10095,36 грн., у позові відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 15.02.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду. Цією ж ухвалою скаржнику відновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача та третьої особи не надходив.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

09.08.2004р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області (Орендодавець) та СПД ФО ОСОБА_3 (ОСОБА_4) укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно умов якого Орендодавець передав, а ОСОБА_4 прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: вбудовано-прибудовані нежитлові приміщення навчального корпусу №3, загальною площею 86,0 кв.м., що перебувають на балансі Одеського національного політехнічного університету, розташовані за адресою: м. Одеса, просп. Шевченка, 1 для розміщення кондитерського цеху. Термін дії договору до 20.06.2005р.

Відповідно до п. 3.4. договору орендна плата перераховується до Державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 50% на 50% щомісячно не пізніше 12 числа місяця, наступного за звітним місяцем. Одночасно копії платіжних доручень на перерахування орендної плати до Державного бюджету 50% та 50% Балансоутримувачу надсилаються Орендодавцеві.

За змістом п. 3.8. договору орендна плата перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до Державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному п. 3.4. співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

У пункті 8.3. договору встановлено, що Орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору, стягнення збитків по заборгованості з орендної плати, пені, неустойки, його розірвання в разі погіршення стану обєкту оренди, а також його втрати (повної або часткової) внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору.

Договір підписано Орендодавцем, ОСОБА_4 та Балансоутримувачем та скріплено печатками останніх (а.с. 11-16).

Того ж дня (09.04.2004р.) за актом приймання-передачі державного нерухомого майна, що перебуває на балансі Одеського національного політехнічного університету ОСОБА_4 передано обєкт оренди. Акт підписаний Орендодавцем, ОСОБА_4 та Балансоутримувачем (а.с. 18).

Договором від 27.04.2007р. про внесення змін до договору оренди від 09.08.2004р. визначено новий розмір орендної плати (а.с. 24).

Додатковими договорами сторонами неодноразово продовжувався термін дії договору оренди від 09.08.2004р., а саме:

-від 11.02.2009р. термін дії основного договору продовжено на чотири місяці (а.с. 21);

-від 25.09.2009р. термін дії основного договору продовжено до 20.01.2010р. (а.с. 20);

-від 21.05.2010р. термін дії основного договору продовжено до 20.12.2010р. (а.с. 22);

-від 12.01.2011р. термін дії основного договору продовжено до 20.11.2011р. (а.с. 26).

За твердженням відповідача, договір оренди від 09.08.2004р. припинив свою дію 20.11.2011р., у звязку із закінченням терміну, на який його було укладено.

За змістом п.п. 10.7., 10.8., 10.12. договору чинність останнього припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі обєкту оренди; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням господарського суду; у разі смерті ОСОБА_4 фізичної особи; банкрутства ОСОБА_4 та в інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України. У разі припинення цього договору обєкт оренди повертається ОСОБА_4 Балансоутримувачу. Обєкт оренди вважається повернутим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі. Взаємовідносини сторін, не врегульовані цим договором, регулюються чинним законодавством України.

В матеріалах справи відсутній акт прийманні-передачі майна, за яким обєкт оренди ОСОБА_4 повернуто Балансоутримувачу.

Між тим, в матеріалах справи міститься акт приймання-передачі (повернення) майна від 30.05.2014р., за яким позивач повернув Одеському національному політехнічному університету як Балансоутримувачу майно, що перебувало у користуванні ОСОБА_3

Інших доказів на підтвердження повернення орендованого майна із користування матеріали справи не містять, їх відсутність (не складання) підтверджена представником відповідача під час розгляду апеляційної скарги. Відтак суд дійшов до обґрунтованого висновку, що орендоване відповідачем майно повернуто 30.05.2014р.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у т.ч. із договорів.

Спірний договір за своєю правовою природою відноситься до договорів найму, різновидом якого є оренда.

Обєктом оренди за спірним договором є державне майно, а тому до спірних правовідносин застосовуються також норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна», який в свою чергу є спеціальним законом у сфері використання державного та комунального майна на умовах оренди.

За приписами ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Згідно з ст. 764 Цивільного кодексу України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Частиною 1 ст. 795 Цивільного кодексу України встановлено, що передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

За приписами п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013р. № 12 зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

В додаткових письмових поясненнях, наданих представником відповідача під час розгляду апеляційної скарги, останній зазначив, що з урахуванням ст. 764 ЦК України договір був автоматично пролонгований до 20.10.2012р. і жодним нормативним актом не передбачено автоматичної пролонгації договору, який вже було пролонговано. А відтак перебіг строку позовної давності розпочався з 21.10.2012р. і закінчився 20.10.2015р. З позовом про стягнення заборгованості з орендної плати позивач звернувся 03.11.2015р.

Судова колегія доводи скаржника вважає необґрунтованими, оскільки з урахуванням наведених приписів законодавства та приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів повідомлення сторін про відмову від автоматичної пролонгації договору оренди від 09.08.2004р. після закінчення строку, на який його було укладено, а також враховуючи той факт, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та ст. 764 ЦК України автоматична пролонгація договору оренди за принципом мовчазливої згоди сторін допускається також і у випадку, якщо вона прямо не передбачена умовами угоди, суд першої інстанції вірно встановив, що договір оренди від 09.08.2004р., предметом якого є обєкт нерухомості, згідно з приписами ст. 795 ЦК України припинив свою дію 30.05.2014р. в момент повернення орендованого майна.

Отже, матеріалами справи підтверджений факт перебування майна, яке є предметом договору від 09.08.2004р., у користуванні ФОП ОСОБА_3 протягом періоду з 09.08.2004р. по 30.05.2014р.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобовязання в свою чергу, згідно вимогам ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частинами 1, 2 ст. 762 Цивільного кодексу України, встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є, зокрема, орендна плата з урахуванням її індексації.

За умовами ч. 3 ст. 18, ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі. ОСОБА_4 за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

В силу ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається зі звіту про стан надходження коштів до бюджету у термін від 12.01.2014р. по 14.09.2015р. за ФОП ОСОБА_3 станом на 01.12.2013р. рахувалась заборгованість по орендній платі за XІ.2013р. в сумі 854,31 грн., за XII.2013р. нараховано 1658,91 грн. та сплачено відповідачем 25.12.2013р. 1000 грн., таким чином заборгованість за XII.2013р. становила 1513,22 грн. (854,31+1658,91-1000,00), а з урахуванням нарахованої орендної плати за I-V.2014р. загальна сума боргу становить 10095,36 грн. (а.с. 31). Обґрунтованість розрахунку зясована судовою колегією у представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_3 до державного бюджету України заборгованості в сумі 10095,36 грн.

Отже, доводи скаржника стосовного того, що суд першої інстанції вдався припущення визнаючи акт приймання-передачі майна від 30.05.2014р. тотожним акту повернення майна орендарем, оскільки цей акт підписаний між регіональним відділення ФДМ України по Одеській області (Орендодавець) та Одеським національним політехнічним університетом (Балансоутримувач) і свідчить лише про передачу від Орендодавця до Балансоутримувача не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки відповідачем не надано суду доказів щодо повернення ним обєкту оренди Орендодавцю або Балансоутримувачу, зокрема акт повернення цього майна, а відтак датою повернення орендованого майна слід вважати 30.05.2014р.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 5482,85 грн., місцевий господарський суд виходив зі слідуючого.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань2 від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписами ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У п. 3.8. договору оренди від 09.08.2004р. встановлено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації та стягується до державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному п. 3.4 співвідношенні (50% на 50%), відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

З посиланням на цей пункт договору оренди від 09.08.2004р. позивачем нараховано ФОП ОСОБА_3 до сплати пеню в сумі 5482,85 грн. (а.с. 32).

Разом з тим, позивачем не враховано, що у спірних правовідносинах нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, оскільки положення договору оренди від 09.08.2004р. не містять застережень про зворотнє.

Відповідачем заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с. 38).

Так, за змістом ст. ст. 256-258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Приймаючи до уваги, що пеня за своєю правовою природою є неустойкою, а також враховуючи відсутність в договорі оренди від 09.08.2004р. застережень про збільшення позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки, судом першої інстанції встановлено, що у спірних правовідносинах до вимог позивача про стягнення пені застосовується річний термін позовної давності.

В силу ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, початок перебігу позовної давності чітко й однозначно пов'язується з днем, коли особа (позивач) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У даному разі такими днями є 12 число кожного із звітних місяців, щодо орендної плати за які розраховується пеня, оскільки позивач як орган, який контролює справляння плати за оренду державного майна, є обізнаним про факт надходження чи ненадходження відповідних коштів. Останнім таким місяцем є травень 2014р., а, відповідно, строк давності щодо стягнення пені за останній, найбільш пізній місяць оренди, розпочав свій перебіг з 13.06.2014р., проте позов подано 03.11.2015р., тобто зі спливом річного терміну позовної давності для вимог про стягнення із відповідача пені, розрахованої щодо орендного платежу кожного із місяців оренди.

Отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, по-перше, в порушення вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України розраховані за період, що перевищує шість місяців; по-друге, заявлені із пропуском визначеного законом строку позовної давності для їх предявлення.

Частинами 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку про правомірність відмови місцевим господарським судом у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 5482,85 грн., оскільки останні базуються на необґрунтованому розрахунку та заявлені зі спливом строку позовної давності, про що заявлено відповідачем.

З урахуванням наведеного, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 99, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 23.12.2015р. у справі №916/4444/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 04.03.2016р.

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран