РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/30931/15

За позовом Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг»

до Приватного підприємства "Комплекс-М"

про стягнення 551 555, 90 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Цибенко В.В.

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Дочірнє підприємство Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Комплекс-М" про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за лізинговими платежами за договором фінансового лізингу № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. у розмірі 336 479, 15 грн., пеню в розмірі 126 469,46 грн., нарахування встановленого індексу інфляції за час прострочення в розмірі 80 464, 76 грн. та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 8 142, 53 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань зі сплати лізингових платежів позивачу за вищевказаним договором.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/30931/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.01.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

Розгляд даної справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з можливістю укладання мирової угоди.

У процесі провадження у справі позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача прострочену заборгованість за лізинговими платежами в розмірі 369 392, 77 грн., пеню в розмірі 149 815, 90 грн., нарахування встановленого індексу інфляції за час прострочення в розмірі 95 793, 93 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 9 741, 22 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що заява Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» не суперечить вимогам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив.

Також сторонами подано заяву про затвердження мирової угоди від 05.02.2016 р. та припинення провадження у справі, а також примірник підписаної сторонами мирової угоди від 05.02.2016 р.

Відповідно до 78 Господарського процесуального кодексу України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами. Про прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін. Мирова угода може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмету позову. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до п. 3.19. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання. Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Пунктами 5, 6 мирової угоди передбачено, що позивач відмовляється від застосування штрафних санкцій та відповідальності за прострочення виконання грошових зобов'язань у разі повного виконання відповідачем умов мирової угоди; у випадку неналежного виконання відповідачем умов мирової угоди щодо сплати суми основного боргу, за згодою сторін п. 5 мирової угоди втрачає чинність.

Пунктами 10, 11 мирової угоди сторони домовились, що будь-які витрати, які виникатимуть, чи можуть виникнути після затвердження судом умов цієї мирової угоди, покладаються на відповідача; мирова угода набирає чинності з моменту її затвердження судом відповідною ухвалою та діє до повного виконання відповідачем свого зобов'язання, передбаченою мировою угодою.

Тож, проаналізувавши вищенаведені норми, а також зміст поданої сторонами мирової угоди від 05.02.2016 р., суд дійшов висновку, що така угода суперечить вимогам господарського процесуального законодавства України та не може бути затверджена судом.

За таких обставин, суд відмовляє Дочірньому підприємству Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» та Приватному підприємству "Комплекс-М" у задоволенні заяви про затвердження мирової угоди.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги з рахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 17.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

12.02.2014 р. між Дочірнім підприємством Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» та Приватним підприємством "Комплекс-М" укладено договір фінансового лізингу № 07/14-ФЛ, за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти на умовах фінансового лізингу самохідну бурову установку CFA, включаючи 3х CFА шнека, марка CMV TH 10-30, 1990 року випуску в кількості одна одиниця на 24 місяці та сплатити авансовий платіж.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.2., 4.3. договору відповідач сплачує лізингові платежі відповідно до договору. Сплата лізингових платежів здійснюється відповідачем щомісячно протягом всього строку лізингу на підставі рахунку-фактури позивача, який надається відповідачу кожного 15-го числа поточного місяця за кожний поточний місяць до 14 год. 00 хв. до 25-го числа поточного місяця, в якому наданий рахунок-фактура.

Відповідно до п. 11.1. договору за прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за договором відповідач сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період існування прострочених сум до сплати за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобов'язання мало бути виконано і по день виконання відповідачем простроченого зобов'язання включно.

За актом приймання-передачі предмету лізингу від 12.02.2014 р. позивач передав, а відповідач прийняв бурову установку CFA, включаючи 3х CFА шнека, марка CMV TH 10-30, 1990 року випуску вартістю 312 000, 00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що відповідачем допущено порушення грошових зобов'язань за договором фінансового лізингу № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. щодо сплати лізингових платежів за період з 26.04.2014 р. до 25.01.2016 р., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 369 392, 77 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ч. ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За приписами ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів. Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо. Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначаються Законом України «Про фінансовий лізинг» статтею 1 якого передбачено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про фінансовий лізинг» спори, що виникають при укладанні та виконанні лізингових договорів, вирішуються відповідно до закону.

За правилами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до ст. 286 Цивільного кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача заперечень проти заявлених вимог не навів, заявлені до нього вимоги не спростував, обставин щодо об'єктивних причин неможливості виконання зобов'язань не навів.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за договором № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. у розмірі 369 392, 77 грн.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За правилами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В той же час, умовами договору № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р. передбачено, що нарахування пені здійснюється за весь період заборгованості по день виконання відповідачем простроченого зобов'язання включно.

Згідно з розрахунком позивача за загальний період з 26.04.2014 р. до 25.01.2016 р. розмір пені становить 149 815, 90 грн., інфляційні втрати за час прострочення - 95 793, 93 грн. та 3 % річних від простроченої суми - 9 741, 22 грн.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення сум, приймаючи до уваги умови договору № 07/14-ФЛ від 12.02.2014 р., судом встановлено, що розрахунок виконано за правилами чинного законодавства України та є арифметично вірним.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позові у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового бору при покладаються позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» задовольнити.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Комплекс-М" (04107, м. Київ, вул. Багговутівська, 17-21, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» лізингової компанії «Укрексімлізинг» (04053, м. Київ, вул. Воровського, 11-а, ) заборгованість у розмірі 369 392, 77 (триста шістдесят дев'ять тисяч триста дев'яносто дві грн. 77 коп.) грн., 149 815, 90 (сто сорок дев'ять тисяч вісімсот п'ятнадцять грн. 90 коп.) грн., інфляційні втрати за час прострочення у розмірі 95 793, 93 (дев'яносто п'ять тисяч сімсот дев'яносто три грн. 93 коп.) грн., 3 % річних від простроченої суми у розмірі 9 741, 22 (дев'ять тисяч сімсот сорок одна грн. 22 коп.) грн. та 9 371, 16 (дев'ять тисяч триста сімдесят одна грн. 16 коп.) грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.02.2016 р. .

Суддя Пригунова А.Б.