ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р.Справа № 923/1842/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Мирошниченко М.А. та суддів: Воронюка О.Л. і ОСОБА_1

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справ між суддями)

при секретарі судового засідання Станковій І.М.

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю "КреМікс"- не зявився,

Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВРІЙСЬКІ СВИНІ" не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КреМікс

на рішення господарського суду Херсонської області від 17.12.2015 р.

по справі № 923/1842/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КреМікс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВРІЙСЬКІ СВИНІ" про стягнення про 241 854,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

05.11.2015 р. (згідно штемпелю на конверті) Товариство з обмеженою відповідальністю "КреМікс" (далі позивач) звернулось до господарського суду Херсонської області (вхід. №1916 від 11.11.2015р.) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТАВРІЙСЬКІ СВИНІ" (далі відповідач) про стягнення з останнього 231 241,11 грн., з яких:

166 314,00 грн. основного боргу,

45 408,13 грн. - пені,

13770,07 грн. - 18 % річних,

5 748,91 грн. інфляційних витрат.

15.12.2015 р. в процесі розгляду справи позивач до місцевого господарського суду подав заяву про збільшення розміру позовних вимог (вхід.№13652/15 від 15.12.2015р.), в якій просив суд стягнути з відповідача на його користь 241 854,82 грн., з яких:

156 314,00 грн. основного боргу,

60 169,50 грн. пені,

19 622,41 грн. 18% річних,

5 748,91 грн. інфляційних витрат,

В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач зазначив, що 18.01.2013 р. між ним та відповідачем було укладено договір поставки № 80 (далі договір),за умовами якого позивач (Постачальник) зобов'язався в порядку та на умовах, визначених договором, виготовити і поставити покупцю замінники молочних кормів, вітамінно-мінеральні суміші (премікси), білково-вітамінні добавки, комбікорм, а відповідач (Покупець) зобов'язався прийняти даний товар та оплатити його на умовах, визначених договором.

Як стверджує позивач він умови договору виконав належним чином, 21.04.2015 р. поставив відповідачу товар на суму 261314,00 грн., проте відповідач за отриманий товар розрахувався лише частково і має заборгованість по оплаті в розмірі 156 314,00 грн.

Враховуючи це позивач просив стягнути вказану заборгованість та нараховані на неї згідно умов договору штрафні санкції, а також річні та втрати від інфляції.

Позивач також просив суд припинити провадження у справі в частині стягнення заборгованості в розмірі 10000,00 грн. у звязку з відсутністю предмету спору.(а.с.3-7, 58-62)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 11.11.2015р. за вказаним позовом порушено провадження по справі № 923/1842/15. (а.с. 1)

В процесі розгляду справи у суді першої інстанції відповідач відзив на позов не подавав.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 17.12.2015 року по справі № 923/1842/15 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача - 201 685 грн. 32 коп., з якої: 156 314 грн. 00 коп. - сума основного боргу; 20 000 грн. 00 коп. пеня; 19 622 грн. 41 коп. - 18% річних, 5748 грн. 91 коп. - інфляційних витрат та 3 470 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору. В стягненні решти пені відмовлено.

Приймаючи рішення суд першої інстанції послався на норми чинного законодавства України та зазначив, що позивач згідно умов договору виконав належним чином своє зобовязання за ним, проте відповідач своєчасно за отриманий товар не розрахувався, а тому з відповідача підлягає стягненню сума основного боргу по договору поставки № 80 від 18 січня 2013 року у сумі 156 314 грн.00 коп., 18% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 19 622,41 грн. за період з 29.04.2015 року по 27.11.2015 року та інфляційні витрати в сумі 5 748 грн. 91 коп..

Зменшуючи розмір пені до 20000,00 грн. суд послався на приписи ст. 333 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України та зазначив, що позивачем пеня нарахована з порушенням правил ст. 232 ГПК України за 213 днів, тобто період більше ніж 6 місяців, за позовними вимогами позивач просить стягнути 156314 грн. 13 коп. основного боргу, 5748 грн. 91 коп. інфляційних втрат, 19622 грн. 41 коп. 18% річних та 60168 грн.50 коп., що складає більше 50% від суми основного боргу, у звязку із чим суд прийшов до висновку про зменшення нарахованої пені, оскільки у сукупності з інфляційними втратами нарахування перевищують суму основаного боргу та є надмірно великими. (а.с. 82-85)

Відповідач не оспорив це судове рішення в апеляційному порядку.

Не погоджуючись з цим судовим рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення у частині стягнення з ТОВ ТАВРІЙСЬКІ СВИНІ пені у сумі 20 000,00 грн. та прийняти нове рішення, у якому врахувати суму пені із розрахунку ТОВ КреМікс у розмірі 60169,50 грн.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник послався на норми чинного законодавства України та на те, що за порушення відповідачем строків оплати позивач, враховуючи положення п. 8.4 договору, просив стягнути 60169,50 грн. пені за період з 29.04.2015 р. по 27.11.2015 р.

Скаржник посилаючись на п. 2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», зазначив, що умова у договорі про нарахування пені, за кожен день прострочення за весь період такого прострочення є такою, що змінює тривалість періоду, визначену законодавцем в шість місяців. Однак суд першої інстанції навіть не досліджував це питання.

Щодо зменшення пені судом першої інстанції, скаржник зазначив, що суд приймаючи рішення не навів обґрунтованих доводів та виняткових обставин, на підставі яких прийнято рішення про зменшення розміру суми пені до 20 000,00 грн. Також, суд не взяв до уваги те, що до складу товару, який поставлявся відповідачу, входять сировина, яку позивач закуповує за іноземну валюту, курс валюти по відношенню до гривні зростає щодня, і це, в свою чергу спричиняє позивачу збитки.

Крім того, скаржником до апеляційної скарги подано клопотання про відновлення йому пропущеного процесуального строку для подання апеляційної скарги. Клопотання вмотивовано тим, що у судовому засіданні 17.12.2015 р. оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, а повний текст складено 21.12.2015 р. Разом з тим, скаржник повний текст рішення не отримував, хоча у позовній заяві було зазначено про необхідність надсилання рішення поштовим відправленням на адресу позивача, після прийняття рішення по справі. Наказ від 04.01.2016 року про примусове виконання рішення у справі №923/1842/15, ТОВ КРЕМІКС отримало лише 13 січня 2016р., тобто вже після того, як закінчився перебіг встановленого чинним законодавством України процесуального строку для його апеляційного оскарження. Отримання нами наказу підтверджується штампом поштового відділення на конверті.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 05.02.2016 року скаржнику відновлено строк для подання апеляційної скарги її прийнято до провадження та призначено до розгляду на 01.03.2016 р. о 11:30, про що сторони згідно приписів ст.98 ГПК України були своєчасно та належним чином повідомлені .

У письмових запереченнях на скаргу відповідач просив суд залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Представники сторін в судове засідання не зявились, хоча були повідомлені належним чином про розгляд справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм поштового відправлення (копій ухвали суду про призначення справи до розгляду).

Про причини свого незявлення суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не заявили.

Враховуючи викладені обставини та те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обовязковою, суд прийняв рішення про розгляд справи за їх відсутністю.

Оскільки сторони в судове засідання не зявились фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалась, але вівся протокол судового засідання.

Згідно ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст.101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, запереченні на неї, дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та це вірно встановив суд першої інстанції 18 січня 2013 року між позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "КреМікс" (постачальник), а відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Таврійські свині" (покупець) було укладено договір поставки № 80, згідно п.1.1. якого постачальник (позивач) зобов'язався в порядку та на умовах, визначених договором, виготовити і поставити покупцю замінники молочних кормів, вітамінно-мінеральні суміші (премікси), білково-вітамінні добавки, комбікорм, а покупець (відповідач) зобов'язався прийняти даний товар та оплатити його на умовах, визначених договором.

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що асортимент товару вказується у видаткових накладних.

Відповідно до п. 4.1. договору сторони встановили, що поставка товару здійснюється автомобільним транспортом окремими партіями на умовах СРТ фрахт/перевезення оплачено до місця призначення, вказаного покупцем в заявці на поставку Товару (Інкотермс в редакції 2000р.).

Під окремою партією сторони розуміють асортимент і кількість товару, поставленого постачальником по одній видатковій накладній і оплаченого покупцем по одному рахунку-фактурі.

Пунктом 4.4. договору (з урахуванням додаткової угоди №1/1 до договору від 13.01.2014р.) сторони встановили, що поставка товару здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту виставлення рахунку-фактури на оплату партії товару покупцю.

Згідно п. 4.7 договору встановлено, що одночасно з товаром постачальник повинен передати покупцю: видаткову накладну, товарно-транспортну накладну, податкову накладну, рахунок-фактуру, посвідчення про якість.

Відповідно до п. 7.1. договору (з урахуванням додаткової угоди №1/1 до договору від 13.01.2014р.) сторони встановили, що оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок протягом 7 календарних днів з дати поставки товару.

Пунктом 8.4. договору сторони встановили, що за кожен день прострочення платежу понад строк, передбачений п. 7.1 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми прострочення платежу, яка діяла в період прострочення, за весь період такого прострочення.

Згідно п. 12.9 договору сторони встановили, що цей договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2013 року. Уразі, якщо жодна із сторін за 30 днів до закінчення строку дії договору не заявить у письмовій формі про свій намір розірвати або змінити його, строк дії договору автоматично продовжується на 1 (один) календарний рік.

30 грудня 2014 року сторони уклали додаткову угоду №2, якою пролонгували строк дії договору до 21.12.2016 року.

Правовий аналіз умов договору надає суду апеляційної інстанції зробити, що за своєю правовою природою цей договір є договором поставки до якого застосовуються загальні положення параграфу 3 (поставка) та 1 (загальні положення про купівлю-продаж) глави 54 (купівля-продаж) підрозділу 1 (договірні зобовязання) Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України ( далі ГК України), яка кореспондує з приписами статті 712 Цивільного кодексу України ( далі ЦК України) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами статей 525 і 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма кореспондує з пунктом 1 статті 193 ГК України.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦУ України).

Статтею 629 ЦК України унормовано, що договір є обов'язковим до виконання.

Дослідивши обставини та зібрані у справі докази, надавши оцінку умовам спірного договору, судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 квітня 2015 року відповідачу було поставлено товар на суму 261 314 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною №1258 від 20.04. 2015 року, довіреністю №51 від 21.04.2015 року, виписаною на ім'я зав. СТФ ОСОБА_2, товарно-транспортною накладною №Р1258 від 20.04.2015 р. та відомістю про вантаж. (а.с. 25-29)

Враховуючи вище викладені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач поставив, а відповідач отримав та прийняв товар, без будь-яких зауважень 21 квітня 2015 року на загальну суму 261 314 грн. 00 коп.

Як зазначалось вище п. 7.1 договору сторони встановили, що оплата товару здійснюється покупцем шляхом перерахування коштів на рахунок протягом 7 календарних днів з дати поставки товару.

Оскільки поставка була здійснена 21.04.2015 р., то останній день сплати за отриманий товар припадає на 28.04.2015 р.

Однак з наявних в матеріалах справи копій по банківському рахунку позивача вбачається, що відповідач здійснив лише часткову оплату за отриманий товар, а саме:

- від 28.05.2015 року (вхідний платіж 27.05.2015 року) на суму 10 000,00 грн.;

- від 29.05.2015 року (вхідний платіж 28.05.2015 року) на суму 10 000,00 грн.;

- від 02.06.2015 року (вхідний платіж 29.05.2015 року) на суму 10 000,00 грн.;

- від 04.06.2015 року (вхідний платіж 03.06.2015 року) на суму 20 000,00 грн.;

- від 15.06.2015 року (вхідний платіж 12.06.2015 року) на суму 5 000,00 грн.;

- від 16.06.2015 року (вхідний платіж 15.06.2015 року) на суму 5 000,00 грн.;

- від 30.06.2015 року (вхідний платіж 26.06.2015 року) на суму 10 000,00 грн.;

- від 07.07.2015 року (вхідний платіж 06.07.2015 року) на суму 5 000,00 грн.;

- від 03.08.2015 року (вхідний платіж 31.07.2015 року) на суму 20 000,00 грн.;

- від 16.10.2015 року (вхідний платіж за 15.10.15року) на суму 10 000 грн.,

а всього на загальну суму 105 000,00 грн. (а.с. 30-38, 67)

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у відповідача перед позивачем на час звернення позивача до суду з цим позовом (05.11.2015р. згідно штемпелю на конверті) і на час розгляду справи в суді першої інстанції існувала заборгованість по оплаті за поставлений товар у сумі 156 314,00 грн.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З цією нормою кореспондуються і приписи ст. 193 ГК України, що визначають загальні умови виконання господарських зобов'язань.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 8.5. Договору Сторони передбачили, якщо Покупець прострочив виконання грошового зобов'язання, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також вісімнадцять процентів річних від простроченої суми за весь період прострочення по оплаті.

Враховуючи вищевказані встановлені судом обставини та зазначені приписи чинного законодавства (норми матеріального права) суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач мав правові підстави для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та нарахованих на неї 18% річних та втрат від інфляції.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок річних та втрат від інфляції, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (в якому збільшено період нарахування однак зменшена сума заборгованості на яку зроблено вказані нарахування), суд доходить висновку що його зроблено методологічно і арифметично вірно.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості, 18 % річних та втрат від інфляції у визначеному позивачем у заяві про збільшення позовних вимог обсягу і правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Слід зазначити, що ні позивач, ні відповідач не оспорили рішення суду в цієї частині.

При цьому, суд вважає необґрунтованою вимогу позивача, викладену ним у заяві про збільшення позовних вимог, щодо припинення, у звязку з відсутністю предмету спору, провадження у справі в частині стягнення заборгованості в розмірі 10000,00 грн., оскільки відповідач повернув цю частину боргу до звернення позивача до суду з цим позовом, тобто ця вимога була заявлена не обґрунтовано.

Оцінюючи вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 60169,50 грн., висновки місцевого суду по цієї вимозі та заперечення скаржника з цього питання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобовязання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобовязання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" (далі - Закон) платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Ст. 3 Закону встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як зазначалось вище позивач просив стягнути з відповідача пеню за період з 29.04.2015року по 27.11.2015 року в розмірі 60169 грн. 50 коп.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, цей суд дійшов висновку та зазначив що позивач правильно провів нарахування пені та правомірно заявив суму пені до стягнення.

Водночас стягнувши пеню в розмірі меншому ніж просив стягнути позивач суд пославшись на приписи ст. 333 ГК України (мабуть помилково зазначивши цю статтю замість ст. 233 ГК) та п. 3 ст. 83 ГПК України дійшов висновку, щодо можливості зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню.

Крім того суд зазначив, що позивач нарахував пеню у порушення приписів ст. 232 ГПК України (мабуть помилково зазначивши ГПК замість ГК), тобто з період більше ніж 6 місяців.

Проте з цими висновками погодитись можна лише частково, з огляду на таке.

По-перше, висновки суду про те, що позивач правильно провів нарахування пені та правомірно заявив суму пені до стягнення та про те, що позивач нарахував пеню у порушення приписів ст. 232 ГК України, тобто з період більше ніж 6 місяців, суперечать одне одному оскільки перший висновок виключає другий.

Дійсно ч. 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З викладеного вбачається, що законодавець передбачив можливість та надав право сторонам договору узгодити у договорі більшій ніж передбачений цією нормою шестимісячний, строк нарахування штрафних санкцій.

Згідно приписів статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а статтею 252 цього Кодексу визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

У п.2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розяснено, що щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як зазначалось вище, п. 8.4 договору сторони визначили, що за кожен день прострочення платежу понад строк, передбачений п. 7.1 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від суми прострочення платежу, яка діяла в період прострочення, за весь період такого прострочення.

З викладеного, з урахуванням вищенаведених правових норм та розяснень, вбачається що сторони у договорі конкретно не узгодили інший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування пені.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач мав правові підстави нарахувати пеню за строк не більший ніж шість місяців (182,5 дня), а відтак зроблений ним розрахунок пені за 213 дні є необґрунтованим.

Водночас місцевий суд встановивши вказані обставини не визначив який саме розмір пені підлягав би стягненню без урахування його висновку про можливість зменшення розміру пені, хоча в такому випадку слід спочатку визначити розмір який підлягає стягненню, тобто який заявлений обґрунтовано, а потім вирішувати питання про його зменшення, якщо на це є правові підстави.

Здійснивши самостійно перерахунок пені, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 232 ГК України суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що обґрунтованою до стягнення буде пеня нарахована по 27.10.2015 р., включно у розмірі 54 328 грн. 06 коп.

Згідно приписів ч. 1 ст. 233 ГК України (на яку послався місцевий суд зменшуючи розмір пені) у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз цієї правової норми надає можливість зробити висновки, що при зменшенні розміру штрафних санкцій слід враховувати майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Однак в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили про тяжкий майновий стан відповідача або про наявність інших підстав для зменшення штрафних санкцій, а відтак у суду першої інстанції не було обєктивних підстав для їх зменшення.

Крім того посилаючись на те, що вимоги позивача про стягнення 18% річних, втрат від інфляції та пені у визначеному позивачем розмірі у сукупності складають більше 50 % заборгованості, тобто надмірно великі та зменшуючи у звязку з цим розмір пені, суд першої інстанції не врахував, що у зазначеній правовій нормі ідеться лише про співвідношення штрафних санкцій зі збитками кредитора, в даному випадку пені, а враховувати у це співвідношення інші нарахування, які не є штрафними санкціями не можливо і буде помилковим.

Водночас заявлена до стягнення позивачем сума пені, з урахуванням перерахунку зробленим судом апеляційної інстанції на переконання суду не є надмірно великою порівняно, а тому підстави передбачені вказаною статтею та п. 3 ст. 83 ГПК України для зменшення розміру пені відсутні.

З огляду на викладене апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду в частині зменшення розміру пені скасуванню з ухваленням нового рішення в цієї частині про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення пені.

Вирішуючи відповідно до приписів ст. 49 ГПК України питання щодо розподілу судових витрат суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 3470,00грн. судового збору.

При зверненні до суду з позовною заявою та заявою про збільшення позовних вимог позивач у сукупності сплатив судовий збір у розмірі 3970,00грн. (3445,00+25,00 + 500,00 грн.), хоча виходячи з заявленої до стягнення суми (241854 грн. 82 коп.) повинен був сплатити 3627 грн. 82 коп. (1,5% від суми заявлених вимог 241854 грн. 82 коп.), тобто переплатив 342 грн.18 коп.

Позовні вимоги позивача задовольняються судом апеляційної інстанції частково, а саме в розмірі 236013 грн. 38 коп. (156314,00 грн. + 19622 грн. 41 коп. + 5748 грн. 91 коп. + 54328 грн. 06. коп.), а відтак йому підлягає частковому відшкодуванню за рахунок відповідача сплачений ним судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 3540 грн. 20 коп.

За подання апеляційної скарги позивач сплатив судовий збір в розмірі 3817,00 грн. хоча повинен був сплатити 3990,60 грн. (110 % від 3627,82 грн.), а відтак з позивача до державного бюджету слід достягнути 173,60 коп.

Оскільки апеляційна скарга позивача задовольняється частково, а тому йому підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача 92 грн. 45 коп.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.33, 34, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

І. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю КреМікс на рішення господарського суду Херсонської області від 17.12.2015 р. по справі № 923/1842/15 задовольнити частково.

ІІ. Рішення господарського суду Херсонської області від 17.12.2015 р. по справі № 923/1842/15, в частині стягнення пені в розмірі 20 000 грн. та відмови в стягненні решти пені, а також в частині стягнення витрат по сплаті судового збору в розмірі 3470,00 грн. - скасувати на ухвалити в цієї частини нове яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврійські свині" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КреМікс пеню в розмірі 54328 грн. 06 коп. та 3540 грн. 20 коп. часткове відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

В решті частині рішення господарського суду Херсонської області від 17.12.2015 р. по справі № 923/1842/15 - залишити без змін.

ІІІ. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю КреМікс до Державного бюджету України 173,60 коп. (недоплачена сума судового збору за розгляд апеляційної скарги)

ІV. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврійські свині" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю КреМікс - 92 грн. 45 коп. - часткове відшкодування витрат по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

V. Зобовязати господарський суд Херсонської області видати накази з урахуванням резолютивної частині цієї постанови зі зазначенням у них всіх необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

ОСОБА_1