УХВАЛА

26.02.2016Справа № 35/350

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №35/350

за позовом: Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі"

третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкон мобіл"

про звернення стягнення на предмет іпотеки

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від скаржника (боржника): Макаренко Ю.О. - представник за довіреністю;

від стягувача: Пенський А.В. - представник за довіреністю;

від третьої особи: не з'явилися;

від ДВС: не з'явилися.

СУТЬ СПОРУ :

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі", третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юкон побіл", про звернення стягнення на житловий будинок загальною площею 874,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, та належить ТОВ "Тіволі" на праві власності, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 07.07.2008, укладеного в якості забезпечення зобов'язань ТОВ "Тіволі" перед ПАТ "УкрСиббанк", що виникли на підставі кредитного договору №0 від 03.08.2007, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Тіволі", які станом на 06.09.2011 складають 1797090,23 дол. США, що є еквівалентом 14325864,18 грн. та 1079291,41 грн.; ТОВ "Юкон мобіл" перед ПАТ "УкрСиббанк", що виникли на підставі кредитного договору №0 від 07.07.2008, укладеного між АТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Юкон мобіл", які станом на 06.09.2011 складають 1516674,95 дол. США, що є еквівалентом 12090477,70 грн. та 11884,53 грн., встановивши спосіб реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах з встановленням початкової ціни предмету іпотеки згідно оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Рішенням Господарського суду міста Києва №35/350 від 05.11.2012 позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 30.10.2013, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2012 у справі №35/350 змінено в частині встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки.

10.06.2013 на виконання вказаного рішення, яке частково змінено постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.05.2013, Господарським судом міста Києва було видано відповідний наказ.

24.12.2015 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на дійшла скарга на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №35/350, відповідно до якої скаржник просить суд визнати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової А.Н. від 17.12.2015 ВП№41055402 про передачу майна на зберігання - недійсною.

У зв'язку з лікарняним судді Полякової К.В., розпорядженням в.о. керівника апарату Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 призначено повторний автоматичний розподіл справи №35/350.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2015, справу №35/350 передано на розгляд судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 скаргу призначено до розгляду на 25.01.2016.

15.01.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла копія виконавчого провадження №832/9 (номер за ЄДРВП: 41055402), а також відзив на скаргу, в якій державний виконавець зазначив, що законодавством передбачено право державного виконавця в разі потреби обмежити власника права користування майном та передати описане майно на зберігання іншій особі, а враховуючи те, що Законом конкретно не визначено, в яких саме випадках майно передається боржнику, а в яких - іншим особам, то не вбачається підстав для визнання недійсною постанови про зміну зберігача.

22.01.2016 скаржник через відділ діловодства суду подав матеріали виконавчого провадження №41055402 та письмові пояснення по справі, в яких наголосив на тому, що в оскаржуваній постанові державним виконавцем не наведені мотиви, з яких він прийняв рішення про зміну зберігача житлового будинку з директора ТОВ «Тіволі» Диніна А.В. на представника ТОВ «Інтер Ессет Менеджмент» Ларченко Р.М. Крім того, зауважив, що оскаржувана постанова була прийнята за результатами розгляду заяви представника ТОВ «Інтер Ессет Менеджмент», який не був учасником виконавчого провадження №41055402 в розумінні ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження».

25.01.2016 від ТОВ «Тіволі» до відділу діловодства суду надійшло доповнення до письмових пояснень, в яких він вказав, що постанова від 17.12.2015 ВП№41055402 про передачу майна на зберігання суперечить також абз. 5 п. 4 розділу ІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, згідно з яким зберігачем нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та іншого майна, яке не може бути передано на зберігання з об'єктивних причин (верстати, механізми, устаткування, тощо), призначається боржник або член його сім'ї, які забезпечують зберігання майна безоплатно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 розгляд скарги відкладено на 15.02.2016.

12.02.2016 скаржник через відділ діловодства суду подав додаткові документи до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2016 розгляд справи відкладено на 22.02.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2016 розгляд справи відкладено на 26.02.2016.

Представник скаржника (боржника) в судовому засіданні 26.02.2016 підтримав вимоги, викладені в скарзі на дії Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з урахуванням поданих додаткових пояснень.

Представник стягувача в засіданні господарського суду проти задоволення скарги заперечив.

Третя особа та Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в засідання господарського суду своїх представників не направили, про причини неявки суд не повідомили, втім їх неявка відповідно до ч. 2 ст. 121-2 ГПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Суд, дослідивши скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі", заслухавши пояснення представників скаржника та стягувача, встановив наступне.

На виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП №41055402 з примусового виконання наказу №35/350, виданого 10.06.2013 Господарським судом міста Києва.

05.12.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Гречухом О.Я. за наслідками розгляду заяви представника АТ «УкрСиббанк» було відкрито виконавче провадження з виконання наказу №35/350, виданого 10.06.2013 Господарським судом міста Києва.

В ході проведення виконавчих дій в межах виконавчого провадження ВП №41055402 державним виконавцем було проведено опис й арешт майна боржника, про що складено відповідний акт від 30.10.2014.

Описане майно було передане на відповідальне зберігання директору Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" Диніну А.В., про що свідчить підпис останнього в акті опису й арешту майна від 30.10.2014.

17.12.2015, з метою забезпечення належного збереження арештованого майна, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України, Рагімовою А.Н. винесено постанову про передачу майна - житлового будинку, загальною площею 874,30 кв.м., що находиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, та належить ТОВ "Тіволі", яке перебувало на відповідальному зберіганні у директора ТОВ "Тіволі", на відповідальне зберігання іншому зберігачеві, а саме: представнику за довіреністю ТОВ "Інтер Ессет Менеджмент" - Ларченку Роману Миколайовичу.

Пунктом другим оскаржуваної постанови Ларченка Р.М. попереджено про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження чи підміну описаного й арештованого майна.

Не погоджуючись з діями головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС України щодо винесення постанови про передачу майна на зберігання, боржник звернувся до господарського суду з даною скаргою.

Відповідно до статей 124, 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Статтею 5 Закону №606-XIV визначено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Разом з тим, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб (ч. 1 ст. 6 Закону № 606-XIV).

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

За приписами п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону №606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Як передбачено в ч. 2 ст. 57 Закону №606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Частиною 5 статті 57 Закону №606-XIV визначено, що про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), призначеним державним виконавцем, під розписку в акті опису. Копія акта опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу (ч. 1 ст. 59 Закону №606-XIV).

Послідовність дій щодо опису та арешту майна боржника деталізована в пункті 4.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5).

Так, відповідно до пп. 4.2.1 п. 4.2 Інструкції №512/5 після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані: а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо); б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису; в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування; г) прізвище, ім'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач); ґ) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт; д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження; е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі.

За умовами підпунктів 4.2.2, 4.2.4 та 4.2.5 пункту 4.2 Інструкції №512/5 акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті.

Якщо опис і арешт майна здійснюються за участю боржника або його представника, акт опису та арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця.

Якщо описане майно передано на зберігання не боржникові чи його представнику, а іншій особі, то акт опису та арешту майна складається в трьох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а інші вручаються зберігачеві майна та боржнику під розписку на першому примірнику акта.

Згідно з пп. 4.2.6 п. 4.2 Інструкції №512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою державного виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігача. Постанова підписується державним виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія акта опису та арешту майна.

Таким чином, наведені вище норми права передбачають наступний алгоритм дій державного виконавця у процедурі опису й арешту майна: 1) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту, про що державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника; 2) можлива передача описаного й арештованого майна на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту; 3) після передачі майна на зберігання у разі необхідності - можлива передача майна іншому зберігачеві, шляхом прийняття відповідної постанови.

При цьому передача майна на зберігання за постановою державного виконавця іншій особі, яка не зазначена в акті опису й арешту майна, тобто передача майна новому зберігачеві вже після передачі такого майна на зберігання, є правом державного виконавця.

До того ж, Закон України «Про виконавче провадження» не містить обов'язкової вимоги щодо звернення стягувача або такої іншої особи із заявою до державного виконавця про заміну зберігача.

Боржник в скарзі зазначає, що прийняття постанови щодо заміни зберігача майна можливе у разі необхідності її прийняття, за наявності підстав для цього та має бути належним чином обґрунтовано, тоді як оскаржувана постанова не містить причини передачі майна іншому зберігачу.

Суд зазначає, що відповідно до п. 1.5.1 Інструкції №512/5 постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити: а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене; б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову); в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови; г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами.

З оскаржуваної постанови вбачається, що державним виконавцем зазначено мотиви її прийняття, вказано причини заміни зберігача майна (з метою забезпечення належного збереження арештованого майна), що відповідає вимогам п.п. 1.5.1, 4.2.6 Інструкції №512/5.

Твердження боржника щодо того, що постанова про передачу майна на зберігання є такою, що порушує його право на володіння та користування належним йому нерухомим майном, яке є предметом іпотеки, що зокрема передбачено ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про іпотеку» є безпідставними, оскільки правовідносини у процесі здійснення виконавчого провадження регулюються іншими нормами, а саме Законом України «Про виконавче провадження». В той же час, ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає право користування зберігача, а не власника.

Не заслуговують на увагу також посилання скаржника на абз. 5 п. 4 розділу ІІ Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16 квітня 2014 року №656/5 (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), згідно з яким зберігачем нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та іншого майна, яке не може бути передано на зберігання з об'єктивних причин (верстати, механізми, устаткування тощо), призначається боржник або член його сім'ї, які забезпечують зберігання майна безоплатно.

Так, Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіволі» не надано суду жодного доказу того, що нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 874,30 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Вишгородська, 63, не може бути передано на зберігання з об'єктивних причин.

Відповідно до п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що доводи скаржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" є необґрунтованими та неправомірними, а тому скаргу відхиляє.

Керуючись ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Тіволі" на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо винесення постанови від 17.12.2015 про передачу майна на зберігання - відхилити.

Дана ухвала набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Суддя О.А. Грєхова