ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2016 р.Справа № 916/2755/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: ОСОБА_1, суддів: Воронюка О.Л. та Лашина В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справи між суддями)

при секретарі судового засідання Станковій І.М.

за участю представників:

ПАТ "Дельта Банк" - ОСОБА_2 (на підставі довіреності)

ТОВ "Іллічівський зерновий порт" ОСОБА_3А.(на підставі довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" на рішення господарського суду Одеської області від 03.12.2015 р. по справі № 916/2755/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" про стягнення 625 125,20 дол. США (еквівалент 13 210 807,73 грн.) та 12 759 527,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

07.07.2015 р. Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі позивач) звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (далі відповідач) про стягнення з останнього: заборгованості в розмірі 625 125,20 дол. США (еквівалент, згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р., становить 13210807,73 грн.) в т.ч. 600 000,00 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015р. 12 679 835,40 грн.) - заборгованості за кредитом та25 125,20 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 530 972,33 грн.) - заборгованості за відсотками, а також штрафних санкцій у сумі 12759527,58 грн., що складається з: 971,53 грн. - пені, 10 744 047,20 грн. - штрафу згідно п.4.2. кредитного договору та 2 014 508,85 грн. - штрафу згідно п.5.6. іпотечного договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/1 від 04.10.2013 р., за умовами якого Кредитор зобовязався надавати ОСОБА_4 грошові кошти (далі кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Проте відповідач взяті на себе зобовязання належним чином не виконав. В наслідок чого станом на кінець дня 06.05.2015 р. за ОСОБА_4 виникла заборгованість за кредитним договором, яка становить 625125,20 дол. США, еквівалент, згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р., становить 13210807,73 грн. та 12759527,58 грн. (т. 1 а.с. 3-5)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.07.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі. (т. 1 а.с. 1)

09.09.2015 р. відповідач до місцевого суду подав клопотання в порядку ст. 79 ГПК України про зупинення провадження у справі до розгляду господарським судом м.Києва справи № 910/21649/15 за позовом ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до ПАТ „Дельта Банк про визнання недійсним договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/1 від 04.10.2013 р. (т. 1 а.с. 66-67)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 10.09.2015р. в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі відмовлено. (т. 1 а.с. 84)

21.09.2015 р. відповідачем до місцевого господарського суду подано відзив на позов, в якому він зазначив, що позовні вимоги недостатньо обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Посилаючись на приписи норм чинного законодавства України відповідач зазначив, що реалізація статутних цілей відповідача, а саме здійснення розрахунків за продукцію, роботи, послуги тощо в іноземній валюті, за своєю правовою природою є валютною операцією, яка потребує одержання відповідної індивідуальної ліцензії Національного Банку України. Проте, відповідач не має та не мав на дату укладення кредитного договору зазначеної ліцензії та не мав та не має права використовувати наданий йому за умовами кредитного договору валютної кредит за його цільовим призначенням. Відповідач вважає, що ВКЛ-2010667/1 від 04.10.2013 р. суперечить положенням законодавчих актів України та є недійсним, оскільки позивачем було видано кредитні кошти в рамках кредитного договору в іноземній валюті, без отримання відповідачем відповідної індивідуальної ліцензії від Нацбанку України, а положеннями кредитного договору встановлено обовязок ТОВ «Іллічівський зерновий порт» - юридичної особи резидента, з повернення кредитних коштів у доларах США. (т. 1 а.с. 103-108)

22.09.2015 р. від відповідача до місцевого господарського суду подано клопотання про призначення економічно-фінансової судової експертизи. (т. 1 а.с. 111-114)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.09.2015р. справу призначено до колегіального розгляду. (т. 1 а.с. 116)

Ухвалою господарського суду Одеської області від 23.09.2015р. справу прийнято до колегіального розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя Степанова Л.В., суддя Желєзна С.П., суддя Панченко О.Л. (т. 1 а.с. 119)

27.10.15 р. позивач щодо заявленого клопотання відповідачем подав до суду першої інстанції письмові пояснення в яких заперечує проти його задоволення, оскільки відповідачем не доведено жодного дійсного обґрунтування щодо необхідності її проведення, а всі зазначені ним нібито доводи нічим не підтверджуються оскільки він не надає жодного здійсненого розрахунку, та всі дії відповідача спрямовані на затягування справи та подальшого заподіяння матеріальної шкоди позивачу. (т.1 а.с. 123-124)

В задоволенні клопотання відмовлено про що зазначено в протоколі судового засідання від 27.10.2015р. (т. 1 а.с. 146-147)

27.10.2015 р. відповідач до місцевого господарського суду подав клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осі. (т. 1 а.с. 125-126) Крім того, ж дня відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання по суті справи господарського суду міста Києва № 910/7357/15-г за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллічівський зерновий порт» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотеки припиненою та зобовязання вчинити дії та набрання рішення у цій справі законної сили. (т. 1 а.с. 128-130)

23.11.2015 р. відповідач вдруге до місцевого господарського суду подав клопотання про призначення економічно-фінансової судової експертизи. (т. 2 а.с. 4-7)

26.11.2015 р. відповідач до місцевого господарського суду подав клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення питання по суті справи господарського суду міста Києва № 910/7357/15-г за позовом ТОВ «Іллічівський зерновий порт» до ПАТ «Дельта Банк» про визнання іпотеки припиненою та зобовязання вчинити дії та набрання рішення у цій справі законної сили. (т. 2 а.с. 14-16)

Судом першої інстанції в задоволенні клопотань відповідача про призначення економічно-фінансової судової експертизи від 22.09.2015 р. та 23.11.2015 р. відмовлено у звязку із необґрунтованістю та недоведеністю.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.12.2015 р. (повний текст якого підписано колегією суддів, у складі: головуючого судді Степанової Л.В., суддів Панченко О.Л. та Желєзної С.П.) позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на користь ПАТ "Дельта Банк" 600000 /шістсот тисяч/ дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 12679835 /дванадцять мільйонів шістсот сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять пять/грн. 40коп.) заборгованості за кредитом, 25125/двадцять пять тисяч сто двадцять пять/дол.. США 20 центів (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 530972 /пятсот тридцять тисяч девятсот сімдесят дві/грн. 33коп.) заборгованості за відсотками, 971 /дев`ятсот сімдесят одна/грн. 53 коп. пені, 10744047 /десять мільйонів сімсот сорок чотири тисячі сорок сім/грн. 20 коп. штрафу згідно кредитного договору, 2014508 /два мільйони чотирнадцять тисяч пятсот вісім/грн. 85 коп. штрафу згідно іпотечного договору.

Стягнуто з ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до державного бюджету України 182700/сто вісімдесят дві тисячі сімсот/грн. судового збору.

Приймаючи рішення місцевий суд послався на приписи норм чинного законодавства України та зазначив, що станом на день розгляду справи відповідач заборгованість за кредитним договором не сплатив, у звязку з чим вимоги позивача про стягнення з нього 600 000,00 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015р. 12 679 835,40 грн.) та заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 25 125,20 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 530 972,33 грн.) підтверджені матеріалами справи та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 971,53 грн. за несвоєчасне повернення відсотків суд зазначив, що перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, суд вважає його правильним. Враховуючи неналежне виконання відповідачем зобовязань до кредитним договором, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені 971,53 грн. за несвоєчасно сплачені проценти, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо стягнення з відповідача 10 744 047,20 грн. штрафу згідно кредитного договору та 2 014 508,85 грн. штрафу згідно іпотечного договору суд послався на п.4.2., п. 8.2., п. 1.1.1. кредитного договору та зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вказаних сум штрафів обґрунтовані і підлягають задоволенню у повному обсязі. (т. 2 а.с. 21)

Не погоджуючись з цим судовим рішенням відповідач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи скаргу, скаржник послався на те, що місцевий суд приймаючи рішення порушив норми матеріального та процесуального права та навів наступні доводи.

Щодо не дослідження доказів порушення Відповідачем зобов'язання за кредитним договором. Так суд першої інстанції дійшов висновку, щодо порушення відповідачем умов Кредитного договору, оскільки відповідач у встановлені терміни повернення наданого кредиту не здійснив та наявну заборгованість не погасив, однак ці висновки є безпідставними, такими, що не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на припущеннях суду про таке порушення з боку відповідача.

Щодо не дослідження обставин висвітлених Відповідачем у відзиві на позовну заяву. Судом не було враховано зазначених пояснень та не встановлено факту, що транш, виданий позивачем, використаний відповідачем не за цільовим призначенням та без відповідної ліцензії на використання коштів в іноземній валюті, а відтак повинен бути визнаний судом недійсним.

Щодо безпідставності нарахування штрафних санкцій за порушення умов іпотечного договору. Суд проігнорував вимоги чинного законодавства та не з'ясував чи дійсно мали місце факти порушення зобов'язань за Іпотечним договором, в рішенні суду відсутнє посилання на докази, якими обґрунтовані факти порушення умов договору, а саме п. 5.6., з боку відповідача.

Окрім іншого, у рішенні суду зазначено, що відповідачем порушено п. 4.4. Іпотечного договору, хоча позивач про таке порушення у рамках розгляду справи не заявляв, докази порушення саме цього пункту відсутні. Пункт 4.4. Іпотечного договору містить п'ятнадцять підпунктів, в рішенні суду не зазначено який саме підпункт Іпотечного договору порушено, що свідчить про поверхневе з'ясування обставин справи, що призвело до винесення незаконного та необґрунтованого рішення.

Щодо безпідставної відмови у проведені судової експертизи. Судом першої інстанції незважаючи на наявність в матеріалах справи двох протилежних розрахунків заборгованості за Кредитним договором, без будь-якого правого обґрунтування було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи, надавши пріоритет розрахунку позивача.

Щодо помилкового розрахунку суми судового збору, що підлягає стягненню з Відповідача. Скаржник зазначив, що ціна позову у відповідності до позовної заяви позивача складає 25970335,31 гривень. Два відсотки ціни позову, але не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат складає - 73 080, 00 грн. і отже саме ця сума і підлягала стягненню з відповідача, а судом помилково стягнуто з нього 182 700,00 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 28.12.2015 р. зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 26.01.2016 р. о 14:00 год., про що учасники процесу були повідомлені належним чином.

26.01.2016р. до суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення по суті господарським судом міста Києва справи №910/7357/15-г за позовом ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до ПАТ „Дельта Банк про визнання іпотеки припиненою за зобовязання вчинити дії та набрання рішенням у цієї справі законної сили.

Фіксація судового процесу здійснювалась за допомогою технічних засобів.

Представник скаржника в усних пояснення наданих суду в судовому засіданні 26.01.2016р. підтримав скаргу і просив її задовольнити, скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову в повному обсягу, хоча визнав факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за кредитним договором ,а саме неповернення частини кредиту та сплати відсотків за його користування.

Представник позивача в усних пояснення наданих суду в судовому засіданні 26.01.2016р. просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Згідно приписів ст. 77 ГПК України в судому засіданні оголошувалась перерва з 26.01.2016р. до 23.02.2016р. о 12.30 та запропоновано сторонам надати письмові обґрунтування (пояснення) їх позицій щодо спірних відносин та заявлених до стягнення сум, а також детальні розрахунки цих сум з посиланням на умови договорів на підставі який нараховувались штрафні санкції, про що вони були безпосередньо повідомлені в судовому засіданні 26.01.2016р.

Представник позивача на виконання вимоги суду надав в судовому засіданні 23.02.2016р. письмові пояснення по заявленим вимогам з детальним розрахунком нарахованих до стягнення грошових коштів.

Представник скаржника (відповідача) не виконав вимогу суду, щодо надання детального розрахунку грошових сум які на його думку обґрунтовані та і підлягають стягненню і просив суд продовжити строк розгляду справи та відкласти розгляд справи для надання йому можливості надати цей розрахунок.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 р. клопотання представника скаржника задоволено, продовжено строк розгляду справи на 15 днів та відкладено її розгляд на 01.03.2016р. о 14, для надання представнику відповідача можливості надати суду розрахунок грошових сум які на його думку обґрунтовані та і підлягають стягненню, про що сторони були безпосередньо повідомлені в судовому засіданні.

01.03.20016р. скаржник (відповідач), через канцелярію суду надав, суду розрахунок грошових сум які на його думку обґрунтовані та і підлягають стягненню а також письмове клопотання про призначення по справі судової економічно-фінансової експертизи на вирішення якої просив поставити наступні запитання:

В судовому засіданні 01.03.2016р. представник відповідача (скаржника) підтримав вищезазначене клопотання, а представник позивача заперечував проти його задоволення пославшись на те, що воно необґрунтоване.

Суд відхилив клопотання представника скаржника) відповідача про призначення по справі судової економічно-фінансової експертизи, оскільки для вирішення зазначених у клопотанні питань немає потреби в спеціальних знаннях і в даному випадку необхідні лише базові математичні знання на рівні загальної середньої освіти, якими володіють судді.

Суд також відхилив клопотання представника скаржника (заявлене ним в попередньому судовому засіданні, підтримане ним в судовому засіданні 01.03.2016р.), про зупинення провадження у справі до вирішення по суті справи №910/7357/15-г яка розглядається господарським судом м. Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іллічівський зерновий порт» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання іпотеки припиненою та зобовязання вчинити дії та набрання рішення у цій справі законної сили, з огляду на те, що хоча справа №910/7357/15-г яка розглядається господарським судом м. Києва фактично частково повязана зі справою № 916/2755/15, що розглядається Одеським апеляційним господарським судом, однак її розгляд не унеможливлює розгляд Одеським апеляційним господарським судом справи № 916/2755/15, а саме лише при наявності ці двох підстав одночасно відповідно до приписів ст.79 ГПК України можливе зупинення провадження по справі.

Представники сторін в судовому засіданні 01.03.2016р. підтримали свої позиції які вони викладали в попередніх судових засіданнях.

Згідно приписів ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 01.03.2016р. оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до вимог ст.101 ГПК України справу повторно, у повному обсягу, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши, доводи викладені в апеляційній скарзі, дослідивши обставини справи і наявні у справі докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та ці обставини дослідив місцевий суд 04.10.2013 р. між позивачем - Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (Кредитор) та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (ОСОБА_4) укладено договір кредитної лінії №ВКЛ-2010667/1 (далі Кредитний договір) за яким Кредитор зобовязується надавати ОСОБА_4 грошові кошти (далі кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання (п.1.1. кредитного договору).

Згідно п.1.1.1 Кредитного договору передбачалось, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (транш), а у сукупності (транші), на умовах, визначених у договорі, в межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 3 177 500,00 дол. США, зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі: 12% річних за користування кредитом, наданим у доларах США та 22% річних за користування кредитом у гривні з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 04.11.2016 р.

Відповідно до п. 1.1.3. кредитного договору повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту у відповідності до зниження максимального ліміту заборгованості згідно графіку, який викладений у додатку № 1 та є невід'ємною частиною договору, але в будь-якому разі не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом.

Пунктом 1.1.3. кредитного договору сторони встановили, що у разі порушення строків повернення кредиту (траншу), які визначено в додатку №1 до кредитного договору, діюча на такий момент прострочена річна процентна ставка встановлюється в розмірі: 17% річних за користування кредитом, наданим у доларах США, 27% річних за користування кредитом, наданим у гривні.

Кредит надається ОСОБА_4 для поповнення обігових коштів та подальшого придбання земельної ділянки для будівництва сухого порту (п.1.2. кредитного договору).

Пунктом 2.1. кредитного договору сторони встановили, що видача кредиту проводиться з позичкового рахунку в АТ "Дельта Банк" на поточні рахунки ОСОБА_4 в доларах США та гривні, відкриті в АТ "Дельта Банк", згідно письмових заяв ОСОБА_4.

Відповідно до п.п. 2.2., 2.3. кредитного договору моментом (днем) надання кредиту вважається день надання кредиту (траншу) з позичкового рахунку ОСОБА_4 в повній або частковій сумі кредиту. Моментом (днем) повернення кредиту (траншу) вважається день зарахування на відповідні рахунки Кредитора: суми кредиту, процентів та можливих штрафних санкцій, визначених договором, якщо інше не випливає з умов договору.

Відповідно до положень п. 2.6. кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом (траншем) в періоді (28-29-30-31/365-366). При розрахунку процентів враховується день надання кредиту та не враховується день погашення кредиту.

Пунктом 2.7. та п. п. 2.7.1., 2.7.2., 2.7.3. кредитного договору сторони встановили, що сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) на рахунок в АТ "Дельта Банк" в наступному порядку:

проценти, нараховані за період з дати видачі кредиту (траншу) по 31.12.2015 р. включно, сплачуються щомісячно, в сумі 1000,00 дол. США, або у гривнях за курсом НБУ на день сплати, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти;

проценти, нараховані за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. включно, сплачуються щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі;

проценти нараховані та несплачені за період з дати видачі кредиту по 31.12.2015 р. включно, сплачуються починаючи з січня 2016 р. по дату кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, щомісячно до 10 числа кожного місяця, рівними частинами.

Згідно п.4.1. Кредитного договору у випадку прострочення ОСОБА_4 строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, ОСОБА_4 сплачує Кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.

Відповідно до п.4.2. Кредитного договору у випадку порушення ОСОБА_4 вимог п. 3.3. договору, ОСОБА_4 зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного в п. 1.1. кредитного договору, за кожний випадок порушення.

Пунктом 4.3 кредитного договору сторони встановили, що у випадку невиконання ОСОБА_4 зобовязань, визначених п. 3.3 договору, протягом більше 10 (десяти) календарних днів від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання цим Договором на одинадцятий календарний день строк користування Кредитом вважається таким, що закінчився та, відповідно, ОСОБА_4 зобовязаний погасити наявну заборгованість за Кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та штрафні санкції. Після повного погашення заборгованості за Кредитом ОСОБА_4 за цим Договором дія цього Договору припиняється. Виконання ОСОБА_4 даного обовязку не потребує від Кредитора надіслання жодних попередніх письмових повідомлень та/або вимог до ОСОБА_4.

Згідно п. 5.1 кредитного договору сторони узгодили, що у випадку погіршення фінансового стану позичальника (виникнення збитків або їх збільшення; перенесення кредиту в групу з підвищеним ступенем ризику), який визначається за власною методикою Кредитора про проведення оцінки фінансового стану ОСОБА_4; порушення процедури визнання ОСОБА_4 банкрутом; використання Кредиту не за цільовим призначенням або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий ОСОБА_4 Кредит своєчасно не буде повернений, Кредитор має право вимагати від ОСОБА_4 дострокового погашення Кредиту в повному обсязі, сплати процентів за користування Кредитом, комісій та можливих штрафних санкцій, нарахованих згідно з умовами цього Договору. ОСОБА_4 зобов'язується здійснити таке дострокове погашення Кредиту в повному обсязі, сплатити проценти за користування Кредитом, комісії та можливі штрафні санкції, нараховані згідно з умовами цього Договору, у той строк, що буде зазначений Кредитором безпосередньо у своєму письмовому повідомленні-вимозі про дострокове повернення Кредиту.

У п. 5.3 кредитного договору сторони визначили, що невиконання або неналежне виконання (прострочення виконання тощо) ОСОБА_4 будь-якого свого зобов'язання за цим Договором, за будь-якими іншими договорами, що укладені з ОСОБА_4 та Кредитором, є подіями, при настанні яких припиняється кредитування Кредитором ОСОБА_4, а ОСОБА_4 здійснює дострокове повернення отриманого Кредиту, сплачує Кредитору проценти за користування Кредитом, комісії та можливі штрафні санкції. Для цього Кредитор надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом ОСОБА_4 відповідну письмову вимогу. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми в термін, зазначений в вимозі, Кредитор по закінченню цього терміну звертає стягнення на майно ОСОБА_4, на заставлене майно та ін. у порядку, визначеному цим Договором, відповідними договорами застави та законодавством України.

У матеріалах справи наявний, наданий позивачем суду першої інстанції в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, укладений сторонами Додаток № 1 до Кредитного договору (т. 1 а.с. 13), згідно якого сторони у відповідності до п. 1.1.3 цього договору визначили наступний графік зниження максимального ліміту заборгованості:

Номер кредитно го періодуПочаток кредитного періодуКінець кредитного періодуМаксимальний ліміт заборгованості на початок кредитного періоду, дол. СШАМаксимальний ліміт заборгованості на кінець кредитного періоду, дол. СШАСума, на яку зменшується максимальний ліміт заборгованості протягом кредитного періоду, дол. США
101.10.201331.12.20153 177 500,003 177 500,000,00
201.01.201620.01.20163 177 500,002 887 500,00290 000,00
321.01.201620.02.20162 887 500,002 627 500,00260 000,00
421.02.201620.03.20162 627 500,002 367 500,00260 000,00
521.03.201620.04.20162 367 500,002 097 500,00270 000,00
621.04.201620.05.20162 097 500,001 827 500.00270 000,00
721.05.201620.06.20161 827 500,001 552 500,00275 000,00
821.06.201620.07.20161 552 500,001 277 500,00275 000,00
921.07.201620.08.20161 277 500,00962 500,00315 000,00
1021.08.201620.09.2016962 500,00645 000.00317 500,00
1121.09.201620.10.2016645 000,00324 000,00321 000,00
1221.10.201604.11.2016324 000,000,00324 000,00
Всього:3 177 500,00

З вказаного додатку вбачається, що сторони узгодили, що відповідач повинен був отримати 3177500,00 дол. США кредиту і розпочати повернення зазначеної суми кредиту частками починаючи з 01.01.2016року і повернути всю суму кредиту до 04.11.2016р.

Крім того, матеріали справи свідчать, що між сторонами Кредитного договору, укладено іпотечний договір № ВКЛ -2010667/1/S-1, а умовами якого п. 2.1. іпотекодавець (відповідач) з метою забезпечення належного виконання зобовязання, що випливає з Кредитного договору передає, а Іпотекодержатель (позивач) приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме земельна ділянка, загальною площею 5,4253 га, цільове призначення - для розміщення олійножиркомбінату, розташована за адресою: Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 46, кадастровий номер - :03:001:0012 (надалі за текстом - «Предмет іпотеки», «Земельна ділянка»).

Пунктом 4.4.4 іпотечного договору сторони встановили, що протягом 30 (Тридцять) календарних днів з дати укладання цього Договору за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодержателя в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором і цим Договором та в цей же день надати Іпотекодержателю відповідні копії договорів страхування та документи, що підтверджують сплату страхових платежів.

Пунктом 5.6. іпотечного договору передбачено, що у випадку, якщо термін дії укладеного договору страхування (полісу) закінчується, а зобовязання сторін за Кредитним договором залишаються не виконані іпотекодавець зобовязаний не пізніше останнього календарного дня до закінчення терміну дії існуючого договору страхування (полічу) укласти новий договір страхування, таким чином щоб предмет іпотеки був застрахований протягом строку дії Договору та надати Кредитору платіжні документи на підтвердження здійснення страхових платежів.

Згідно положень п. 5.7 іпотечного договору у випадку недотримання Іпотекодавцем умов, передбачених п. п. 5.1, 5.2, 5.5 цього Договору Іпотекодержатель на власний вибір має право, як окремо, так і в сукупності вчиняти наступні дії:

застрахувати на підставі цього Договору Предмет іпотеки за власний рахунок, на свою користь, з подальшим відшкодуванням всіх здійснених страхових платежів з Іпотекодавця, з чим останній погоджується;

- вимагати сплати штрафу у розмірі 3,0 (три цілих нуль десятих) проценти від суми Кредиту;

- вимагати дострокового виконання Зобов'язань за Кредитним договором.

Відповідно п. 8.2. іпотечного договору у випадку невиконання вимог п. 4.4. договору, іпотекодавець сплачує Іпотекодержателю штраф у розмірі 1% від суми заставної вартості, зазначеної в п. 2.3.2. договору. (т. 1 а.с. 23-25).

Згідно приписів ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до приписів ст. 1049 ЦК України ОСОБА_4 зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення місцевого господарського суду, враховує, що відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Основним нормативно-правовим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Пленум Верховного Суду України в абз. 3 п. 14 постанови від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснив, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст.192, ч.3 ст. 533 Цивільного кодексу України, Декрет № 15-93 від 19.02.1993).

У зв'язку з наведеним суд апеляційної інстанції доходить висновку, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. (така права позиція також викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 04 листопада 2015 року Справа № 901/731/13-г).

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у справі є позовні вимоги про стягнення з відповідача:

1. заборгованості за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010667/1 від 04.10.2013 р. в розмірі 625 125,20 дол. США (еквівалент, згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р., становить 13 210 807,73 грн.) що складається з: 600 000,00 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015р. 12 679 835,40 грн.) заборгованості за кредитом та 25 125,20 дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 530 972,33 грн.) заборгованості по відсоткам за користування кредитом;

2. штрафних санкцій у сумі 12 759 527,58 грн., з яких:971,53 грн. пені та 10 744 047,20 грн. штрафу, згідно кредитного договору та 2 014 508,85 грн. - штрафу, згідно іпотечного договору, які суд першої інстанції задовольнив повністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач згідно умов Кредитного договору надав 18.10.2013року відповідачу транш у розмірі 1 742 498,80 доларів США, що еквівалентно 13 927 792,91 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним валютним ордером № 72407501 від 18.10.2013 р. (т. 1 а.с. 14) та випискою банку по руху коштів по рахунку позивача за період з 04.10.2013 р. по 17.06.2015 р. (а.с. 15)

Зазначений ордер , на переконання суду апеляційної інстанції у розумінні ст. 33-34 ГПК України є належним і достатнім доказом первинним бухгалтерським документом, який поряд з вищезазначеною випискою по банку руху коштів по рахунку підтверджує виконання позивачем умов Кредитного договору щодо надання кредитного траншу на вказану в ньому суму та дату його надання.

Та обставина, що суд першої інстанції не послався у рішенні на цей ордер та виписку як на доказ підтвердження надання кредиту, на що звертає увагу скаржник у скарзі, не є підставою вважати що суд не встановив цю обставину, а тому посилання скаржника у скарзі на те, що суд першої інстанції у рішенні не обґрунтував суму наданого позивачем і отриманого ним (відповідачем), кредиту не приймаються до уваги.

Слід також зазначити, що представник скаржника (відповідача) визнав у суді апеляційної інстанції факт отримання відповідачем суми кредиту у зазначеному в цьому ордері та виписці розмірі, тобто в сумі 1 742 498,80 доларів США.

Водночас позивач не надав суду доказів того, що він на виконання умов Кредитного Договору надав відповідачу решту суму кредиту в межах встановленого договором максимального ліміту заборгованості в сумі 3 177 500,00 дол. і представник позивача підтвердив у суді апеляційної інстанції факт надання відповідачу кредиту лише у сумі зазначеної у вищевказаних ордері та виписці, тобто в сумі 1 742 498,80 доларів США.

Як вбачається вищевказаної виписки по банку відповідач отримавши 18.10.2013р. від позивача транш у розмірі 1 742 498,80 доларів США 18.02.2015 р. частково погасив заборгованість за кредитним договором в сумі 1 142 498,80 доларів США, і відповідно на час звернення позивача до суду з цим позовом мав строкову заборгованість за кредитом у розмірі 600 000,00 дол. США.

З наявного в матеріалах справи розрахунку позивача вбачається, що позивач нараховував відповідачу за користування кредитом згідно умов Кредитного договору проценти за період з 18.10.2013р. по 06.05.2015р. в розмірі 294 949,99 дол. США, а відповідач сплатив вказані проценти лише частково в сумі 269 824,79 дол. США і має заборгованість по їх оплаті, згідно розрахунку позивача, в розмірі 25125, 20 дол. США. (а.с.8)

Зі змісту наявної у матеріалах справи письмової вимоги позивача вих. №18.2-308 від 26.05.2015р. (далі Вимога) вбачається, що він повідомляв відповідача про те, що він (позивач) припиняє кредитування за Кредитним договором та вимагав про дострокове повернення кредиту, відсотків по ньому та нарахованих штрафних санкцій, оскільки відповідач, як позичальник, порушив умови цього договору.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначив у цій вимозі, що станом на 06.05.2015р. відповідачем не виконано наступні зобовязання із:

- страхування предмету іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодавця відповідно до п.п. 4.4.4. та п.5.6. Іпотечного договору;

- сплати частини раніше нарахованих процентів за користування кредитом відповідно до п. 2.7.2 та погашення заборгованості згідно з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості відповідно до п.п.1.1.2 Кредитного договору;

- сплати комісії за управління кредитною лінією відповідно до п.1 Додаткового договору №2 до Кредитного договору.

При цьому у вимозі робиться посилання на його (позивача) право відповідно до п.4.2. Кредитного договору у разі порушення відповідачем вимог п.3.3. цього договору стягнути штраф у розмірі 1% від суми кредиту за кожний випадок порушення .

У вимозі позивач також зазначив, що згідно п.4.3 Кредитного договору у разі невиконання відповідачем зобовязань визначених п.3.3 протягом 10 днів, від дня закінчення строку, встановленого для їх виконання, на одинадцятий нень строк користування вважається таким, що закінчився і позичальник зобовязаний погасити наявну заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценті, комісії та штрафні санкції.

Крім того позивач у Вимозі послався на те, що відповідно до п.5.7. Договору Іпотеки у випадку недотримання Іпотекодавцем умов передбачених п. 5.1., 5.2, 5.5 цього договору Іпотекодержатель на власний вибір має право, як окремо так і в сукупності вчиняти наступні дії: вимагати сплати штрафу у розмірі 3.0 процентів від суми кредиту. (а.с.19-22,т.1)

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача зазначених у позові коштів позивач зазначив, що станом на 06.05.2015р. відповідачем не виконано наступні зобовязання:

- страхування предмету іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодавця відповідно до п.п. 4.4.4. та п.5.6. Іпотечного договору;

- сплати частини раніше нарахованих процентів за користування кредитом відповідно до п.2.7.2 та погашення заборгованості згідно з графіком зменшення максимального ліміту заборгованості та кінцевим терміном погашення заборгованості відповідно до п.п.1.1.2 Кредитного договору;

- сплати комісії за управління кредитною лінією відповідно до п.1 Додаткового договору №2 до договору кредитної лінії №ВКЛ-2010667/3 від 06.12.2013р.

При цьому у позові позивач перелічивши та навівши зміст декотрих умов Кредитного договору та приписів чинного законодавства України, на погляд суду апеляційної інстанції, не зазначив які саме конкретні умови договору не були виконані та/або порушені відповідачем при виконанні Кредитного Договору.

З огляду на викладене головним питанням при вирішенні цього спору, зокрема щодо обґрунтованості вимог позивача про дострокове повернення і відповідно стягнення з відповідача заборгованості по кредиту (тіла кредиту), процентів за користування ним та п штрафних санкцій, є питання на підставі яких конкретно порушень з боку відповідача позивач вважає можливим дострокове стягнення зазначених у позові сум, які підстави він зазначив у позові і чи свідчать зазначені ним підстави про наявність у нього права вимагати дострокового стягнення цих сум?

При цьому суд апеляційної інстанції вважає, за необхідне надати аналіз окремо по кожній зі вказаних зі зазначених позивачем у позові підстав у співвідношенні до умов Кредитного та Іпотечного договорів та приписів чинного законодавства.

1. Щодо порушення відповідачем зобовязань по сплати комісії за управління кредитною лінією.

Так позивач послався у позові що відповідач порушив зобовязання «по сплаті комісії за управління кредитною лінією, відповідно до п.1 Додаткового договору №2 до договору кредитної лінії №ВКЛ-2010667/3 від 06.12.2013р.»

Однак Кредитний договір, стягнення за яким є предметом цього спору, має інший номер та дату укладання ніж зазначений вище договір, а тому це посилання не можна приймати до уваги та вважати порушенням умов Кредитного договору, а відтак не можна визнавати підставою виникнення у позивача права вимагати дострокового повернення кредиту і відповідно звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитом.

2. Щодо не здійснення відповідачем зобовязань по страхуванню предмету іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодавця відповідно до п.п. 4.4.4. та п.5.6. Іпотечного договору.

Як зазначалось вище, п. 4.4.4 Іпотечного договору, на який посилається позивач у позові (як і у Вимозі), сторони встановили, що протягом 30 (Тридцять) календарних днів з дати укладання цього Договору за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодержателя в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором і цим Договором та в цей же день надати Іпотекодержателю відповідні копії договорів страхування та документи, що підтверджують сплату страхових платежів.

Слід зазначити, що такі ж положення щодо зобовязань відповідача застрахувати предмет іпотеки поряд з п. 4.4.4 містяться і у п.5.1 та п.5.2. Іпотечного договору.

Пунктом 5.6. іпотечного договору, на який також посилається позивач у позові передбачено, що у випадку, якщо термін дії укладеного договору страхування (полісу) закінчується, а зобовязання сторін за Кредитним договором залишаються не виконані іпотекодавець зобовязаний не пізніше останнього календарного дня до закінчення терміну дії існуючого договору страхування (полічу) укласти новий договір страхування, таким чином щоб предмет іпотеки був застрахований протягом строку дії Договору та надати Кредитору платіжні документи на підтвердження здійснення страхових платежів.

З викладеного вбачається, що вказаними позивачем у позові умовами (пунктами п. 4.4.4. і п. 5.6.) Іпотечного договору встановлено обовязок відповідача застрахувати предмет іпотеки у визначений термін і у разі необхідності укласти нові договори страхування предмету іпотеки до виконання сторонами зобовязань по Кредитному договору.

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідач на виконання умов Кредитного договору уклав 04.12.2013 року з ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» Договір добровільного страхування заставленого майна, яке використовується в підприємницьких (комерційних) цілях № 11/1144211/1602/13. Строк дії договору до 04 грудня 2014 року включно.

Однак, доказів того що після закінчення дії цього договору відповідач уклав договір страхування на новий строк, він у порушення приписів ст. 33 ГПК України не надав і в матеріалах справи таки докази відсутні.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку відповідач не виконав (порушив) вищевказані умови Іпотечного Договору, що згідно п. 5.3. Кредитного договору є подією, при настанні якої припиняється кредитування банком (позивачем) за Кредитним договором, а позичальник (відповідач) повинен здійснити дострокове повернення отриманого кредиту, сплатити кредитору проценти за користування Кредитом, комісії та можливі штрафні санкції.

При цьому ці насідки настають лише при дотримання кредитором умов Кредитного договору, які передбачають, що Кредитор надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом ОСОБА_4 відповідну письмову вимогу.

Як зазначалось та встановлено вище позивач (кредитор) направляв відповідачу (позичальнику) таку Вимогу, тобто позивача дотримався встановленого договором порядку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач мав правові підстави припинити кредитування, а відповідач зобовязаний був здійснити дострокове повернення отриманого кредиту, сплатити проценти за користування кредитом, та можливі штрафні санкції, а відтак враховуючи, що відповідач у встановлений строк не здійснив у добровільному порядку цих дій позивач мав правові підстави для звернення до суду з позовними вимогами за захистом свого права про стягнення залишку заборгованості по кредиту (тіла кредиту), процентів за користування кредитом та штрафних санкцій.

Враховуючи що матеріалами справи доведено, що відповідач отримавши 18.10.2013р. від позивача транш у розмірі 1 742 498,80 доларів США 18.02.2015 р. лише частково погасив заборгованість за кредитним договором в сумі 1 142 498,80 доларів США, і відповідно на час звернення позивача до суду з цим позовом мав заборгованість за кредитом у розмірі 600 000,00 дол. США, то зазначена сума заборгованості, з урахуванням вищевказаних встановлених обставин, обґрунтовано стягнута оспорюваним рішення місцевого суду з відповідача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції у цієї частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні цієї вимоги відсутні.

Перевіривши наданий позивачем, наявний у матеріалах справи розрахунок суми заявлених до стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 25125, 20 дол. США, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що його зроблено вірно виходячи з різниці нарахованих згідно умовам Кредитного договору процентів в розмірі 294 949,99 дол. США та з урахуванням часткової сплати відповідачем цих процентів в сумі 269 824,79 дол.США.

Наданий відповідачем суду першої інстанції, наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості по процентам згідно якого заборгованість по процентам складає18739,72 дол. США, на переконання суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки в ньому визначається що сума заборгованість по кредиту по розміру 600 000,00 дол. США знизилась станом на 01.01.2015р.-17.02.2015р., тоді як матеріали справи свідчать, що заборгованість до цієї суми знизилась лише 18.02.2015р., а тому позивач обґрунтовано нарахував проценти за цей період, тобто до 18.02.2015р., виходячи з заборгованості в сумі 1742498,80 дол. США.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість по процентам за користування кредитом у визначеному позивачем розмірі 25 125, 20 дол. США і правові підстави для скасування цього рішення в цієї частині та ухвалення нового про відмову в задоволенні цієї вимоги відсутні.

Щодо стягнення пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом.

Пунктом 2.7. та п. п. 2.7.1., 2.7.2., 2.7.3. кредитного договору сторони встановили, що сплата процентів за користування кредитом (траншем) здійснюється у валюті наданого кредиту (траншу) на рахунок в АТ "Дельта Банк" в наступному порядку:

проценти, нараховані за період з дати видачі кредиту (траншу) по 31.12.2015 р. включно, сплачуються щомісячно, в сумі 1000,00 дол. США або у гривнях за курсом НБУ на день сплати, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти;

проценти, нараховані за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. включно, сплачуються щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом у повній сумі;

проценти нараховані та несплачені за період з дати видачі кредиту по 31.12.2015 р. включно, сплачуються починаючи з січня 2016 р. по дату кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом, щомісячно до 10 числа кожного місяця, рівними частинами.

Згідно п.4.1. Кредитного договору у випадку прострочення ОСОБА_4 строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту, ОСОБА_4 сплачує Кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення

З наявних у матеріалах справи виписок з банківських рахунків відповідача, вбачається що відповідач здійснив останню сплату відсотків 18.02.2015 року, тобто з прострочення встановлено строку, а крім того з цих документів вбачається, що відповідач допускав порушення терміну сплати відсотків за попередні періоди, тобто сплата відбувалася після 10 числа місяця, що згідно умов договору є підставою для нарахування пені.

Перевіривши надані позивачем та відповідачем, наявні у матеріалах справи розрахунки суми заявленої до стягнення пені за прострочку сплати процентів суд апеляційної інстанції доходить висновку, що розрахунок здійсненний позивачем є вірним, а відповідачем помилковим, з огляду на таке.

Так відповідач у своєму розрахунку зазначає, що за станом на 11.11.2014р. за офіційним курсом Національного банку України 1 дол. США дорівнював 15,7713 грн., а не 21,1330 грн. як зазначив у своєму розрахунку позивач.

Однак у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013, № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розяснено, що «…вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України)…»

Оскільки на день звернення позивача до суду з позовом за офіційним курсом Національного банку України 1 дол. США дорівнював 21,1330грн. то відповідно позивач правильно здійснив розрахунок пені, в т.ч. у вказаний відповідачем період.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення місцевого суду в частині стягнення пені обґрунтовано і правові підстави для його скасування або зміни в цієї частині відсутні.

Слід зазначити, що факт прострочення відповідачем строків сплати процентів, крім того що надає позивачу право нарахувати та стягувати пеню, також є підставою, згідно п. 4.3. та п. 5.3. Кредитного договору вважати, що строк користування Кредитом закінчився і відповідно позивач має право вимагати стягнення з відповідача заборгованості по кредиту і процентам, а також штрафних санкцій і на це порушення (прострочення сплати процентів) позивач також робить посилання у позові в обґрунтування заявлених ним вимог.

Щодо стягнення штрафу за порушення умов кредитного договору.

Як вбачається з позовної заяви позивач нарахував відповідачу штраф передбачений п.4.2 Кредитного договору.

При цьому у самій позовній заяві він не вказав за які саме конкретні порушення умов Кредитного договору та за яку кількість цих порушень він нарахував цю суму штрафу, однак в розрахунку визначив кількість порушень, а саме - 16.

Пунктом 4.2 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення ОСОБА_4 вимог п. 3.3. договору, ОСОБА_4 зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного в п. 1.1. кредитного договору, за кожний випадок порушення .

Пункт 3.3 Кредитного договору, на який робиться посилання у п. 4.2. цього договору, передбачає певні конкретно визначені зобов'язання ОСОБА_4 (відповідача), за порушення яких останній повинен сплатити штраф.

У наданих позивачем на вимогу суду апеляційної інстанції письмових поясненнях та детальному розрахунку штрафу містяться посилання на пункти Кредитного договору, які були порушені відповідачем, а саме:

п.п. 3.3.8.3: ненадання протягом дії кредитного договору щоквартально, не пізніше 20-го числа першого місяця кварталу наступного за звітним, розшифровки дебіторської та кредиторської заборгованості за встановленою Кредитором формою;

п. 3.3.8.1: ненадання протягом дії кредитного договору щоквартально, не пізніше 20-го числа першого місяця кварталу наступного за звітним, бухгалтерського балансу;

п. 3.3.8.2: ненадання протягом дії кредитного договору щоквартально, не пізніше 20-го числа першого місяця кварталу наступного за звітним, звіту про фінансові результати;

п.п. 3.3.4: не сплата відсотків в порядку, визначеному кредитним договором;

п.п. 3.3.8.5, п.п. 3.3.8.6: щороку, не пізніше 25 числа другого місяця року, наступного за звітним, надавати Кредиторові належним чином засвідчені бухгалтерський баланс за рік (форма 1) та звіт про фінансові результати за рік (форма 2).

При цьому з цього розрахунку вбачається що ці порушення відповідач здійснював у різні періоди часу, тобто повторював їх на протязі дії договору у різні звітні періоди.

Ці пояснення та розрахунок на переконання суду апеляційної інстанції не є новою позицією, новим розрахунком та новим обґрунтуванням зазначеної позивачем до стягнення у позові суми штрафу, а лише розкриває, деталізує та пояснює раніше наданий розрахунок, а тому ці пояснення та розрахунок не можна вважати новою вимогою заявленою в суді апеляційної інстанції, яка не розглядалась судом першої інстанції, а відтак цей розрахунок з поясненнями до нього враховуються судом при визначенні наявності вказаних в ньому порушень у сукупності зі змістом позовної заяви та розрахунком доданим до позову.

Відповідач у порушення приписів ст. 33 ГПК України не надав, ані суд першої, ані суду апеляційної інстанції будь-яких доказів того, що він здійснював у встановлені строки дії зазначені у вищевказаних пунктах та надавав позивачу зазначену в них звітність у кожний визначений договором період часу тощо, тобто не довів відсутність порушень з його боку щодо виконання вищевказаних зобовязань, а відтак суд апеляційної інстанції доходить висновку, що стягнення з відповідача передбаченого п. 4.2 Кредитного договору штрафу за 16 зазначених позивачем порушень є обґрунтованим.

Водночас суд апеляційної інстанції вважає необхідним надати оцінку можливості стягнення штрафу в зазначеному позивачем у позові розмірі.

Так як зазначалось вище 4.2 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення ОСОБА_4 вимог п. 3.3. договору, ОСОБА_4 зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного в п. 1.1. кредитного договору, за кожний випадок порушення. У пункті 1.1. Кредитного договору зазначено кредит надається, що межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 3 177 500,00 дол. США.

Враховуючи цю умову позивач нарахував штраф з суми 3 177 500,00 дол. США.

Як встановлено судом позивач фактично надав відповідачу 18.10.2013 року транш у розмірі 1 742 498,80 доларів США, що еквівалентно 13 927 792,91 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним валютним ордером № 72407501 від 18.10.2013 р. (т. 1 а.с. 14) та випискою по банку руху коштів по рахунку позивача за період з 04.10.2013 р. по 17.06.2015 р., а не у розмірі встановленого максимального ліміту.

Відповідач вважає, що, якщо позивач і мав право нараховувати йому цей штраф, то повинен був розраховувати його з реально отриманої відповідачем суми кредиту, тобто з суми 1742 498,80 доларів США.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зі змісту та суті вказаної правової норми вбачається, що законодавець передбачив можливість обрахування штрафних санкцій, в т.ч. штрафу, у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, тобто можливість обрахування штрафу від всієї, передбаченої договором, суми кредиту незалежно від того, що фактично надано меншу суму кредиту ніж передбачено договором.

Крім того згідно ст. 627 ЦК України (свобода договору), сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи вищевказані приписи суд апеляційної інстанції доходить висновку, що сторони Кредитного договору мали право і реально узгодили, що у разі порушення його умов позивач має право нараховувати штраф не з суми фактично отриманого кредиту, а з суми встановленої п.1.1. договору, тобто з суми 3 177 500,00 дол. США, не зважаючи на те яку фактичну суму кредиту було отримано та повернуто і таке узгодження (волевиявлення) сторін на думку суду не суперечить приписам чинного законодавства та відповідає принципам свободи договору.

Перевіривши зроблений позивачем розрахунок цього штрафу суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що його зроблено правильно, а відтак погоджується з висновком місцевого суду щодо обґрунтованості цієї вимоги позивача та стягнення цього штрафу у визначеному позивачем розмірі.

Щодо стягнення штрафу за порушення умов Іпотечного договору.

Як зазначалось вище п. 4.4.4 Іпотечного договору сторони встановили, що протягом 30 (Тридцять) календарних днів з дати укладання цього Договору за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки в страхових компаніях, які обираються Іпотекодержателем на користь Іпотекодержателя в порядку і на умовах, визначених Кредитним договором і цим Договором та в цей же день надати Іпотекодержателю відповідні копії договорів страхування та документи, що підтверджують сплату страхових платежів.

Пунктом 5.6. іпотечного договору передбачено, що у випадку, якщо термін дії укладеного договору страхування (полісу) закінчується, а зобовязання сторін за Кредитним договором залишаються не виконані іпотекодавець зобовязаний не пізніше останнього календарного дня до закінчення терміну дії існуючого договору страхування (полічу) укласти новий договір страхування, таким чином щоб предмет іпотеки був застрахований протягом строку дії Договору та надати Кредитору платіжні документи на підтвердження здійснення страхових платежів.

Згідно положень п.п. 5.7 Іпотечного договору у випадку недотримання Іпотекодавцем умов, передбачених п. п. 5.1, 5.2, 5.5 цього Договору Іпотекодержатель на власний вибір має право, як окремо, так і в сукупності вчиняти наступні дії:

застрахувати на підставі цього Договору Предмет іпотеки за власний рахунок, на свою користь, з подальшим відшкодуванням всіх здійснених страхових платежів з Іпотекодавця, з чим останній погоджується;

- вимагати сплати штрафу у розмірі 3,0 (три цілих нуль десятих) проценти від суми Кредиту;

- вимагати дострокового виконання Зобов'язань за Кредитним договором.

Як встановлено вище, відповідач після закінчення дії укладеного ним 04.12.2013 року з ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» Договору добровільного страхування заставленого майна, яке використовується в підприємницьких (комерційних) цілях № 11/1144211/1602/13, не уклав договір страхування іпотечного майна на новий строк, тобто порушив умови п.5 (в т.ч. п.п. 5.1 і п.п.5.6.) Іпотечного Договору і відповідно у позивача виникло передбачене п.п.5.7. цього договору право нарахувати та заявити до стягнення штраф у розмірі 3,0 процентів від суми Кредиту.

Як вбачається з позовних вимог та розрахунку заявлених до стягнення грошових коштів позивач нарахував цей штраф у розмірі 2 014 508,85грн., виходячи з визначеної у п.1.1.Кредитного договору суми кредиту, а саме в межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 3 177 500,00 дол. США.

Проте суд апеляційної інстанції вважає, що вказаний розмір штрафу визначено позивачем невірно, з огляду на таке.

На відміну від штрафу передбаченого п.4.2. Кредитного договору, штраф передбачений п.5.7 Іпотечного договору, на переконання суду апеляційної інстанції, має іншу базу нарахування.

Так як зазначалось вище 4.2 Кредитного договору передбачено, що у випадку порушення ОСОБА_4 вимог п. 3.3. договору, ОСОБА_4 зобовязаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 1% від суми кредиту, визначеного в п. 1.1. кредитного договору, за кожний випадок порушення . У пункті 1.1. Кредитного договору зазначено кредит надається, що межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 3 177 500,00 дол. США.

З викладеного вбачається, і цьому вже було надано оцінку при вирішенні питання про стягнення штрафу за Кредитним договором, що базовою сумою з якої розраховується штраф за Кредитним договором є сума зазначена у п.1.1. Кредитного договору, тобто 3 177 500,00 дол. США, в незалежності від того яку саме суму кредиту фактично отримав відповідач.

Проте п.5.7. Іпотечного договору не робіться посилання на суму визначену п.1.1. Кредитного договору, тобто не ставиться розмір штрафу в залежність від суми кредиту визначеної у п.1.1. Кредитного договору, а саме не ставиться в залежність від суми 3 177 500,00 дол. США, а чітко зазначено, що штраф нараховується з суми кредиту.

В даному конкретному випадку сумою кредиту буде фактично отриманий відповідачем 18.10.2013року транш у розмірі 1 742 498,80 доларів США, а відтак на переконання суду апеляційної інстанції визначений п.п.57 Іпотечного договору штраф слід розраховувати з суми реально отриманого відповідачем кредиту 1 742 498,80 доларів США, а не з визначеної позивачем суми.

Здійснивши самостійно перерахунок штрафу суд апеляційної інстанції, з урахуванням вищевикладеного, дійшов висновку, що сума цього штрафу складає 1104729,89 грн. і саме вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене рішення місцевого суду в частині розміру штрафу за порушення Іпотечного договору підлягає зміні шляхом зменшення суми яка підлягає стягненню.

Посилання скаржника щодо безпідставності стягнення вказаного штрафу за Іпотечним договором, оскільки позивач заявив, як вбачається з позову, вимоги про стягнення заборгованості Кредитним договором, не приймаються судом до уваги, оскільки при вирішенні цього питання має значення чи заявлялась безпосередньо в позові ця вимога та і чи робилось в її обґрунтування посилання саме на іпотечний договір і немає значення як позивач озаглавив позовну заяву, а зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути цей штраф з посиланням на пункти Іпотечного договору, копію якого він також надав суду першої інстанції в підтвердження своєї правової позиції.

Щодо доводів скаржника (відповідача) про те, що Кредитний договір слід вважати недійсним, оскільки при укладенні його він (відповідач) не мав ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, а відтак не мав права та не міг використовувати отриманий ним кредит в іноземній валюті по зазначеному в договорі цільовому призначенню, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно приписів ст.215 ЦК України, підставою для визнання правочину, в тому числі договору, недійсним є недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою ст.203 цього кодексу. Стаття 203 ЦК України регламентує вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Вказані вище частини цієї статті встановлюють, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства(ч.1);

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); - волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати їх внутрішній волі (ч.3);

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5);

- правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

Зі всіх зазначених вище підстав, які б свідчили про недійсність Кредитного договору, скаржник (відповідач) посилається на те, що зміст Кредитного договору суперечить приписам чинного на час його укладання законодавства.

Дійсно для надання кредиту в іноземній валюті, тобто здійснення кредитних операцій в іноземній валюті, згідно чинного на час укладання Кредитного договору законодавства дійсно передбачається необхідність наявності у кредитодавця (банку) відповідної ліцензії Національного банку України.

Однак така ліцензія, як свідчать матеріали справи, у позивача існувала і відповідач не довів, у порушення приписів ст.33 ГПК України, протилежного.

Водночас чинне на час укладання Кредитного договору законодавство України не передбачало необхідність отримання такої ліцензії позичальником.

Реальна можливість чи не можливість відповідачем (позивальником) використовувати отриманий за цим договором кредит в іноземній валюті, який надійшов на наявний в нього валютний рахунок, по цільовому призначенню з будь-яких підстав , не може впливати на дійсність цього договору і лише може бути підставою у разі використання його не за цільовим призначенням для його розірвання, тобто ці обставини стосуються та мають значення не щодо дійсності, а щодо виконання умов цього договору з боку відповідача, що в даному випадку не входить до предмету спору.

За таких обставин зазначені доводи скаржника не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції і не можуть враховуватись при вирішенні питання, щодо обґрунтованості позовних вимог позивача .

Скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції не обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про проведення судової економічно-фінансова експертизи.

Однак суд апеляційної інстанції, вважає за необхідне з цього приводу зазначити, що статтею 41 ГПК України визначено, що для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як зазначається в п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Не може розглядатись як судова експертиза у розумінні статті 1 Закону та статті 41 ГПК дане вченими тлумачення законодавчих актів, пов'язане з наявністю у цих актах неясностей, неузгодженостей, суперечностей чи інших недоліків. Документ, виданий за результатами тлумачення вченими правової норми, доказового значення не має і посилатись на нього в обґрунтування рішення не можна.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд обґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової економічно-фінансової експертизи.

Крім того скаржник в апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції необґрунтовано здійснено розподіл судових витрат.

Оцінюючі вказані доводи суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначалось вище позов подано позивачем до суду першої інстанції 07.07.2015 р. і на момент цього звернення діяла редакції Закону України «Про судовий збір» від 12.02.2015р.

Згідно п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинної на момент подачі позову, судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Враховуючи приписи норм чинного законодавства та той факт, що позивачем було заявлено майнову вимогу у розмірі 625 125,20 дол. США (еквівалент 13 210 807,73 грн.) та 12 759 527,58 грн., тобто загалом на суму 25 970 335,31грн., то позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 73080 грн. (1218грн.х 60) за подачу цього позову.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України у діючій редакції на момент розгляду справи судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір при задоволенні позову покладається на відповідача.

Проте, приймаючи рішення суд першої інстанції дійшов помилкового висновку під час здійснення розподілу судових витрат, стягнувши з відповідача до Державного бюджету України судовий збір у сумі 182 700/сто вісімдесят дві тисячі сімсот/ грн., тоді як з відповідача підлягало стягненню 73080 /сімдесят три тисячі вісімдесят/грн.

Таким чином в цій частині рішення місцевого господарського суду підлягає зміні.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення суду є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На думку суду апеляційної інстанції місцевий суд повністю встановив та дослідив фактичні обставини справи дав повну та всебічну оцінку наявним у ній доказам та правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тобто рішення місцевого суду в цілому відповідає вищезазначеним вимогам, крім, як зазначалось вище, вирішення питання щодо розміру штрафу що підлягає стягненню на користь позивача та розміру судового збору що підлягає стягненню до Державного бюджету України.

Наведені скаржником доводи, як зазначалось вище не спростовують висновків місцевого суду та не доводить (крім розміру штрафу по іпотечному договору та розміру судового збору) його помилковість та не можуть бути підставою для скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Приймаючи до уваги, що апеляційна скарга відповідача задовольняється лише в частині зміни необґрунтовано стягнутою більшої суми судового збору, а за цю вимогу згідно приписів чинного законодавства він не сплачував судовий збір при поданні апеляційної скарги, а зменшення судом апеляційної інстанції розміру штрафу не веде до зменшення суми судового збору розрахованого виходячи з верхньої межи, то сплачений скаржником збір за подання апеляційної скарги відшкодуванню йому не підлягає.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 99, 101-105 ГПК України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

І. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" задовольнити частково.

ІІ. Рішення господарського суду Одеської області від 03.12.2015 р. по справі №916/2755/15 - змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Позов Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" задовольнити частково.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (68000, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 46, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (фактична адреса: 01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-Б, адреса для листування: 01014, м. Київ, бул. Дружби народів, 38, ):

600000 (шістсот тисяч) дол. США (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015р.12679835 (дванадцять мільйонів шістсот сімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять пять) грн. 40коп.) - заборгованості за кредитом;

25125 (двадцять пять тисяч сто двадцять пять) дол. США 20 центів (еквівалент згідно офіційного курсу НБУ станом на 06.05.2015 р. 530972 (пятсот тридцять тисяч девятсот сімдесят дві) грн. 33 коп. - заборгованості за відсотками;

971 /дев`ятсот сімдесят одна/ грн. 53 коп. пені,

10744047 /десять мільйонів сімсот сорок чотири тисячі сорок сім/ грн. 20 коп. штрафу згідно кредитного договору,

1104729 (один мільйон сто чотири тисячі сімсот двадцять девять) грн. 89коп. - штрафу згідно іпотечного договору.

3. Стягнути з Товариства обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" (68000, Одеська область, м. Іллічівськ, вул. Транспортна, 46, ) до державного бюджету України (р/р 3008, одержувач УК у м. Одесі/Приморський район, , банк одержувача ГУДКС України в Одеській області, МФО 828011, код бюджетної класифікації 22030001, код ЄДРПОУ господарського суду Одеської області 03499997) 73080 (сімдесят три тисячі вісімдесят) грн. судового збору.

В решті частині позову відмовити.»

ІІІ. Зобовязати господарський суд Одеської області видати накази з урахуванням резолютивної частині цієї постанови зі зазначенням у них всіх необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

ОСОБА_5