КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ 910/21552/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Зубець Л.П.

Мальченко А.О.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „МК "Столиця"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.11.2015 року

у справі № 910/21552/15 (суддя Головіна К.І.)

за позовом Приватного підприємства "Аптека 36 і 6"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МК

"Столиця"

про стягнення 425 610,38 грн.

за зустрічним

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " МК

"Столиця"

до Приватного підприємства "Аптека 36 і 6"

про визнання договору купівлі-продажу від 25.02.2015 р.

недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Аптека 36 і 6" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "МК "Столиця" про стягнення 410 968, 69 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу від 25.02.2015 р. в частині своєчасної оплати поставленого товару, внаслідок чого у ТОВ "МК "Столиця" утворилась заборгованість.

В позові Приватне підприємство "Аптека 36 і 6" просить суд стягнути з відповідача заборгованість у сумі 410 968, 69 грн., яка складається з основної заборгованості - у сумі 357 029,66 грн., пені - у сумі 28 241,64 грн., інфляційної складової боргу - у сумі 22 873,23 грн. та 3 % річних - у сумі 2 824,16 грн.

ТОВ "МК "Столиця" надійшла зустрічна позовна заява про визнання договору купівлі-продажу від 25.02.2015 р. недійсним.

В обґрунтування свої вимог позивач за зустрічним позовом зазначає, що даний договір обмежує його право розпоряджатись товаром, який передається йому у власність, що є порушенням чинного законодавства. Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, ТОВ "МК "Столиця" просить суд визнати договір купівлі-продажу від 25.02.2015 р. недійсним.

В процесі розгул справи позивача за первісним позовом подав заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої останній просив стягнути з відповідача за первісним позовом заборгованість у сумі 425 610,38 грн., яка складається з основної заборгованості - у сумі 349 000,00 грн., пені - у сумі 53 608,93 грн., інфляційної складової боргу - у сумі 17 640,56 грн. та 3 % річних - у сумі 5 360,89 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02.11.2015р. у справі № 910/21552/15 позов задовольнити частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МК "Столиця" на користь Приватного підприємства "Аптека 36 і 6" основну заборгованість у сумі 349 000 (триста сорок дев'ять тисяч) грн. 00 коп., пені у сумі 51 840 (п'ятьдесят одну тисячу вісімсот сорок) грн. 67 коп., інфляційні втрати у сумі 16 359 (шістнадцять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 88 коп., 3 % річних у сумі 5 360 (п'ять тисяч триста шістдесят) грн. 89 коп. У решті первісних позовних вимог - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову про визнання договору купівлі-продажу від 25.02.2015 р. недійсним відмовлено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "МК "Столиця" на користь Приватного підприємства "Аптека 36 і 6" витрати по сплаті судового збору в сумі 6 338 (шість тисяч триста тридцять вісім) грн. 43 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю „МК "Столиця" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015р. у справі № 910/21552/15 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва у справі № 910/21552/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Шевченко Е.О.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016 р. у справі № 910/21552/15 було змінено склад колегії суддів та передано справу для здійснення апеляційного провадження колегії у складі: головуючого судді Мартюк А.І., судді: Зубець Л.П., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2016р. у справі № 910/21552/15 апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 16.02.2016р.

Товариство з обмеженою відповідальністю „МК "Столиця" 10.02.2016р. через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду подало клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника, оскільки керівництво товариства перебуває за межами м. Києва.

Колегія суддів ухвалила відмовити позивачу у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Згідно пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Водночас, неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас, як вбачається із матеріалів справи, представник позивача брав участь в судовому засіданнях в суді першої інстанції. Таким чином, у разі неможливості прийняти участь у судовому засіданні, апелянт мав можливість вжити інші заходи щодо забезпечення свого правового захисту в судовому засіданні, а саме: направити в судове засідання іншого представника.

Крім того, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Однак, це є правом суду, а не його обов'язком.

Згідно з частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача за зустрічним позовом не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, враховуючи предмет спору, подані докази, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами без участі представників позивача.

Представники відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники позивача за первісним позовом у судове засідання не з'явились. Враховуючи те, що в матеріалах справи мають місце докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників позивача за первісним позовом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

25.02.2015 р. між Приватним підприємством "Аптека 36 і 6" (продавець) до Товариством з обмеженою відповідальністю "МК "Столиця" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу (далі - договір), відповідно до якого продавець бере на себе зобов'язання передати покупцеві товар (ліки, інші вироби медичного призначення), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах даного договору. Товар передається покупцеві з метою використання його для власних потреб (без мети подальшого збуту).

Відповідно до п. 2.1 договору кількість та перелік товарів узгоджується між продавцем та покупцем заздалегіть шляхом передачі покупцем продавцю заявки на поставку товару.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору ціна на товар формується на дату поставки товару та зазначається в накладній, що є додатком до даного договору. Оплата за товар проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця протягом 20 робочих днів з моменту отримання товару.

Відповідно до п. 6.1 договір вступає в силу з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору за період з 26.02.2015 р. по 10.04.2015 р. позивач поставив ТОВ "МК "Столиця" товар на загальну суму 452 361,04 грн., що підтверджується видатковими накладними за вказаний період .

Судом встановлено, що відповідач зі свого боку зобов'язання щодо оплати поставленої продукції виконав неналежним чином, оплатив її вартість частково - на суму 103 361,04 грн., про що свідчить банківська виписка з рахунку позивача та платіжні доручення № 1793 від 25.08.2015 р., № 1857 від 27.08.2015 р., № 1703 від 27.07.2015 р., № 1719 від 28.07.2015 р. Отже, у відповідача виникла заборгованість у сумі 349 000,00 грн., що також підтверджуєтья актом звірки взаєморозрахунків, підписаного сторонами станом на 26.10.2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості у сумі 349 000,00 грн. підлягають задоволенню, оскільки доказів належної оплати заборгованості суду не надано.

Також позивач за первісним позовом просить стягнути з відповідача пеню у сумі 53 608,93 грн. за неналежне виконання зобов'язання.

Частиною 1 ст. 229 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється в письмовій формі.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому у Господарському кодексі України, іншими законами та договором.

Згідно з нормою ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Пунктом 5.1 договору у випадку невиконання договірних зобов'язань винна сторона платить іншій стороні штрафні санкції у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконання зобов'язань за кожний день прострочення виконання своїх зобов'язань.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції та вважає, що з відповідача підлягає стягненню пеня у сумі 51 840,67 грн., оскільки ним нараховано суму пені за період більший, ніж 6 місяців, як це передбачено законом.

Щодо стягнення з відповідача інфляційної складової боргу у сумі 17 640,56 грн. та 3 % річних у сумі 5 360,89 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Колегія суддів також погоджується з розрахунком суду першої інстанції та вважає, що до стягнення стягненню 3 % річних - у сумі 5 360,89 грн. та інфляційна складова боргу в сумі 16 359,88 грн., тобто у меншій сумі, ніж заявлено позивачем, оскільки ним невірно застосовано індекс інфляції.

Розглядаючи зустрічну позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу від 25.02.2015 р. недійсним, суд виходив з наступного.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що зміст договору купівлі-продажу містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: форму, предмет договору, права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджується з вимогами ст. 655 Цивільного кодексу України.

В обґрунтування свої вимог позивач за зустрічним позовом зазначив, що його право на розпорядження товаром (лікарськими засобами) у договорі обмежене, оскільки він не має можливості розпоряджатись ним на власний розсуд - використовувати у своїй підприємницькій діяльності (здійснювати збут третім особам).

З умов договору вбачається, що пунктом 1.1 сторони погодили, що товар передається покупцеві з метою використання його для власних потреб (без мети подальшого збуту).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 319, 320 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 1.4 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 31.10.2011 р. № 723 (далі - Наказ від 31.10.2011 р. № 723) визначено, що ліцензуванню підлягають: виробництво лікарських засобів; оптова торгівля лікарськими засобами; роздрібна торгівля лікарськими засобами.

Ліцензування зазначеного виду господарської діяльності є засобом регулюючого впливу держави на діяльність суб'єктів господарювання та контролю за додержанням ліцензіатом вимог законодавства у сфері виробництва лікарських засобів, оптової, роздрібної торгівлі лікарськими засобами (п. 1.5 Наказу від 31.10.2011 р. № 723).

Роздрібна торгівля лікарськими засобами - це діяльність з придбання, зберігання та продажу готових лікарських засобів через аптеку та її структурні підрозділи (у тому числі ліків, виготовлених (вироблених) в умовах аптеки) безпосередньо громадянам для їх особистого споживання, закладам охорони здоров'я (крім аптечних закладів), а також підприємствам, установам та організаціям без права їх подальшого перепродажу (п. 1.3 Наказу від 31.10.2011 р. № 723).

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні спірного договору купівлі-продажу у ПП "Аптека 36 і 6" була наявна ліцензія Державної служби України з лікарських засобів серія АЕ № 194468 від 03.09.2014 р. на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, яка дає право на продаж готових лікарських засобів іншим особам (ТОВ "МК "Столиця") без права їх подальшого перепродажу останнім третім особам.

Таким чином, в даному випадку саме законом, а не договором, встановлено обмеження права власника (ТОВ "МК "Столиця") розпоряджатись своїм майном (придбаним товаром), яке набуте ним за спірним договором купівлі-продажу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015р. у справі № 910/21552/15 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „МК "Столиця" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 02.11.2015р. у справі № 910/21552/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21552/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді Л.П. Зубець

А.О. Мальченко