РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016Справа №910/32070/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Комплекс»

До Приватного підприємства «МКТ7»

Про стягнення 39 733,20 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Борисенко О.М. представник за довіреністю № б/н від 09.12.15.

Від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетон Комплекс» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «МКТ7» (далі - відповідач) про стягнення 39 733,20 грн., а саме: 29 577,87 грн. - основного боргу, 9 464,91 грн. - збитків від інфляції, 690,42 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.15. порушено провадження у справі № 910/32070/15 та призначено її до розгляду на 13.01.16.

За результатами судового засідання 13.01.16. розгляд справи на підставі ст. 77 ГПК України було відкладено на 02.02.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду місат Києва від 02.02.16. розгляд справи було відкладено на 18.02.16.

В судовому засіданні 18.02.16. позивачем було подано письмові пояснення по справі, в яких він вказує на те, що відповідачем було сплачено суму основного боргу, проте не сплаченими залишились суми збитків від інфляції та 3% річних.

Позивачем в судовому засіданні 18.02.16. підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання 18.02.16. вкотре не з'явився, вимоги попередніх ухвал суду не виконав, письмового відзиву на позов та контррозрахунку ціни позову не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відомості про місцезнаходження відповідача є правомірними, що підтверджується Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на відповідача, що наданий позивачем.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/32070/15.

В судовому засіданні 18.02.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.07.11. між відповідачем (далі - Замовник) та позивачем (далі - Виконавець) було укладено Договір № 87 на виготовлення та поставку товару (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. 1.1) Виконавець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених Договором, виготовити Замовнику замовлений товар (бетон, бетонні вироби і конструкції, інший товар, відповідно до прайс-листа Виконавця) (далі - товар), по узгодженню сторін виконати його доставку, а Замовник зобов'язується своєчасно прийняти замовлений товар, та здійснити його оплату на умовах Договору.

Строк дії Договору погоджено п. 9.1 з моменту підписання (29.07.11.) і діє до 31.12.11., а в частині взаєморозрахунків - до повного розрахунку між сторонами. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії Договору жодна зі сторін не повідомила іншу сторону про свій намір припинити дію Договору, його дія автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік.

Відповідно до п. 2.1 Договору, кількість товарів, що підлягають виготовленню та поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами визначаються у заявках Замовника, рахунках-фактурах Виконавця та накладних (товарно-транспортних, фактичних або видаткових).

Згідно з п. 5.2 Договору, товар вважається поставленим Замовнику з моменту його отримання в пункті призначення, згідно замовлення, представником одержувача, який вказується Замовником, на підставі товарно-транспортних накладних.

Положеннями п. 6.5 Договору сторони встановили, що приймання товару за кількістю та якістю здійснюється Замовником, відповідно до вимог чинного законодавства.

Передача товару здійснюється за товарно-транспортною накладною (п. 6.6 Договору).

Відповідно до п. 7.4 Договору, оплата здійснюється Замовником на підставі Договору та рахунків-фактур, виставлених Виконавцем на вартість товару.

Пунктом 7.9 Договору визначено, що вартість транспортування зазначається в рахунках на оплату товару окремим рядком та сплачується одночасно з оплатою вартості поставленого товару на умовах Договору.

Кількість отриманого товару при розрахунках Сторони визначають кожний місяць на підставі накладних на фактично отриманий товар, станом на 24-у годину останнього дня місяця, про що сторони підписують акт узгодження (п. 7.12 Договору).

Спір у справі виник в зв'язку з неоплатою товару за Договором.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Факт поставки товару позивачем та одержання товару відповідачем підтверджується накладними, які містять підписи представників сторін та скріплені їх печатками.

Довіреності відповідача на отримання матеріальних цінностей від позивача наявні в матеріалах справи.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем поставлено за вищезгаданими накладними товар, а відповідачем його прийнято, і оплачено частково, внаслідок чого у відповідача утворився борг на суму 29 577,87 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що відповідачем було сплачено позивачу в рахунок погашення заборгованості за спірними накладними грошові кошти в розмірі 29 577,87 грн.:

- 14.01.16. 10 577,87 грн.;

- 15.01.16. 19 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками по особовому рахунку позивача, тобто сплата відбулась після звернення позивача в грудні 2015 року з даним позовом до суду.

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

З огляду на вищенаведене, в зв'язку з тим, що відповідач сплатив заборгованість в розмірі 29 577,87 грн. після звернення позивача з даним позовом, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення 29 577,87 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

Позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 9 464,91 грн. - збитків від інфляції, 690,42 грн. - 3% річних.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Судом здійснено перерахунок за періодами, вказаними позивачем та встановлено, що розмір збитків від інфляції становить 9 195,71 грн., розмір 3% річних становить 690,42 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Збитки від інфляції в розмірі 269,20 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідачем розрахунок 3% річних, збитків від інфляції не оспорено, свого контррозрахунку не подано.

Частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною. У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом (п. 4.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.13. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України).

Отже, відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 218,00 грн. покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. В частині стягнення 29 577 (двадцять дев'ять тисяч п'ятсот сімдесят сім) грн. 87 коп. основного боргу провадження у справі припинити.

2. Стягнути з Приватного підприємства «МКТ7» (02140, м. Київ, проспект Миколи Бажана, б. 14, кв. 396; ідентифікаційний код 35838210) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетон Комплекс» (04074, м. Київ, вул. Резервна,8; ідентифікаційний код 04012164) 690 (шістсот дев'яносто) грн. 42 коп. - 3% річних, 9 195 (дев'ять тисяч сто дев'яносто п'ять) грн. 71 коп. - збитків від інфляції, 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) 00 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.16.

Суддя Т.М. Ващенко