ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016р. Справа№ 914/4089/15

За позовом: Публічного акціонерного товариства «Казанський електротехнічний завод», м.Казань, Республіка Татарстан, Росія

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Зміна», м.Червоноград Львівської області

про стягнення 3519298,94грн.

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не зявився

від відповідач: ОСОБА_1 представник за довіреністю

Суть спору: позов заявлено Публічним акціонерним товариством «Казанський електротехнічний завод», м.Казань, Республіка Татарстан, Росія до Публічного акціонерного товариства «Зміна», м.Червоноград Львівської області про стягнення 3519298,94грн., з яких 2903712,00грн. передоплати (еквівалентно 121800 доларів США; 8065866,67 рублів РФ), 615586,94грн. пені.

Ухвалою суду від 30.11.2015р. провадження у справі порушено та призначено до розгляду в судовому засіданні на 23.12.2015р. Ухвалою суду від 23.12.2015р. розгляд справи відкладено на 25.01.2016р. для надання можливості сторонам подати додаткові документи. Ухвалою суду від 25.01.2016р. строк вирішення спору за клопотанням відповідача продовжено на 15 днів та відкладено розгляд справи на 08.02.2016р.

Представнику відповідача розяснено права, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України.

Позивач явки повноважного представника в судове засідання 08.02.2016р. повторно не забезпечив, однак на адресу суду надійшла телеграма №1422 від 05.02.2016р. (вх.№4911/16 від 08.02.2016р.), в якій зазначено, що представник ПАТ «Казанський електротехнічний завод» позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу за його відсутності. Вказане клопотання прийнято судом.

Відповідач в судове засідання 08.02.2016р. зявився, проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві (вх.№55550/15 від 21.02.2015р.). Зокрема, зазначив, що кошти попередньої оплати повністю використано на виготовлення замовленого позивачем товару, однак його не поставлено у визначений договором строк зважаючи на законодавчо встановлену заборону експорту товарів військового призначення. Просив у задоволенні позову відмовити.

Суд, зважаючи на встановлений законом строк вирішення спору, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у звязку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

Між Публічним акціонерним товариством «Зміна» (постачальник за договором, відповідач по справі) та Публічним акціонерним товариством «Казанський електротехнічний завод» (покупець за договором, позивач по справі) укладено контракт №5/13 від 07.11.2013р. (з подальшими змінами та доповненнями), за яким постачальник зобовязався виготовити, а покупець оплатити та прийняти належний постачальнику товар в асортименті, кількості та в строки визначені специфікацією, що додається до цього контракту та є його невідємною частиною (п.1.1).

Протоколом погодження договірної ціни до вказаного контракту визначено, що ціна 1 приладу П-6041 (вимірювач потужності) становить 8700,00 доларів США. За умовами договору, ціна вказується в доларах США, а оплата проводиться в російських рублях по курсу Центрального банку Росії на момент перерахунку грошових коштів (п.4.1). Розрахунки за продукцію проводяться 100% передоплатою протягом 15 днів з моменту отримання покупцем рахунку на передоплату (п.5.1).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Зміна» виставлено рахунки на передоплату №5/014 від 19.12.2013р. та 6/014 від 30.01.2014р. кожен на суму 60900,00 доларів США, які позивачем повністю оплачено, що підтверджується платіжними дорученнями №1729 від 26.12.2013р. та №134 від 31.01.2014р., та не заперечується відповідачем.

Відповідно до умов договору, постачальник здійснює поставку фактично оплаченого товару. Поставка всієї оплаченої продукції проводиться в строк до 31.01.2015р. (п.3.2). Продукція поставляється на умовах СРТ м.Казань в редакції «Інкотермс-2010» (п.3.1).

Позивач стверджує, що відповідачем взяті на себе за договором зобовязання із поставки товару не виконано, оскільки попередньо оплачений товар у визначений договором строк не поставлено. З матеріалів справи вбачається, що позивачем надіслано на адресу відповідача передарбітражне попередження №13900/324 від 27.01.2015р. із проханням поставити оплачений товар відповідно до умов контракту. Повідомленням №13900/441 від 01.02.2015р. ПАТ «Зміна» повідомлено ПАТ «Казанський електротехнічний завод» про відмову останнього від виконання контракту 5/13 від 07.11.2013р. та виставлено вимогу про повернення коштів попередньої оплати в розмірі 121800,00 доларів США не пізніше наступного дня, після отримання вказаної претензії. Водночас, докази отримання відповідачем зазначеної кореспонденції в матеріалах справи відсутні.

Оскільки кошти попередньої оплати на вимогу позивача не повернуто, зазначене зумовило звернення ПАТ «Казанський електротехнічний завод» до суду із позовною вимогою про стягнення із ПАТ «Зміна» 2903712,00грн. передоплати (еквівалентно 121800 доларів США; 8065866,67 рублів РФ) та 615586,94грн. пені.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності, можуть розглядатися судами України, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача.

Окрім цього, згідно з ч.ч. 1, 2 ст.5 вказаного Закону, у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. У відповідності до ч.1 ст.43 Закону України «Про міжнародне приватне право», сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.124 ГПК України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість та підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Так, ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами. У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Відповідно до ст.32 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Згідно ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право», у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором купівлі-продажу є продавець.

Враховуючи фактичну відсутність арбітражного застереження в умовах договору, а також беручи до уваги положення ст.ст.12, 15 ГПК України, суд приходить до висновку, що даний спір підлягає розгляду господарським судом Львівської області, оскільки він виник при виконанні господарського договору і місцезнаходженням відповідача є м.Червоноград Львівської області, а при його вирішенні слід керуватись законодавством України.

Згідно ст.175 ГК України, майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України та ст.174 ГК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, ч.1 ст.692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч.1 ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як визначено ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вже зазначалось, у п.3.2 договору сторони дійшли згоди, що поставка всієї оплаченої продукції проводиться в строк до 31.01.2015р. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту поставки товару у встановлений договором строк.

Зазначені обставини не заперечуються відповідачем, однак, до матеріалів справи долучено довідку ПАТ «Зміна» №161 від 21.12.2015р. про те, що на складі готової продукції товариства знаходяться 14 штук приладів П-604, виготовлених за кошти, перераховані позивачем та призначені для поставки останньому згідно контракту №5/13 від 07.11.2013р. Окрім того, відповідач зазначає, що сертифікатом №4148 про форс-мажорні обставини, виданого Торгово-промисловою палатою України 27.04.2015р., ПАТ «Зміна» заборонено експорт (поставку) продукції позивачу ПАТ «Казанський електротехнічний завод» з 27.08.2014р. Дата закінчення форс-мажорних обставин не встановлена.

Зважаючи на вищенаведені обставини, відповідач просить відмовити у задоволенні позову.

Водночас позивачем у запереченнях, поданих на відзив ПАТ «Зміна» зазначено, що останнім не дотримано встановленого п.8.3 договору порядку повідомлення іншої сторони про неможливість виконання зобовязань за договором, відповідачем не доведено, що невиконання зобовязань за договором сталось саме внаслідок зазначених у сертифікаті подій, а також не вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відтак, сам факт настання форс-мажорних обставин не є причиною для невиконання зобовязань, якщо це можливо. Окрім цього, позивач стверджує, що неможливість ПАТ «Зміна» здійснювати господарську діяльність, у звязку із припиненням експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання, не є ознакою надзвичайності чи невідворотності для виконання обовязку за контрактом №5/13, в частині повернення грошей, не перебуває у причинному звязку з неповерненням грошей за контрактом №5/13. Що за відсутності доказів вжиття боржником усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязання та неможливості запобігти збиткам не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобовязань.

Проаналізувавши матеріали справи та доводи сторін, суд зазначає таке.

Відповідно до п.8.2 контракту, сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобовязань, якщо належне виконання виявилось неможливим внаслідок непереборної сили (форс-мажор), тобто надзвичайних та невідворотних за даних умов обставин (пожежі, стихійних лих, воєнних дій будь-якого характеру, заборони експорту чи імпорту, блокади), що виникли після укладення контракту.

Суд звертає увагу сторін на те, що в Цивільному та Господарському кодексах України не закріплено поняття форс-мажорних обставин, натомість підставою для звільнення від відповідальності є випадок або дія непереборної сили, як зазначено, зокрема, в ст.617 ЦК України. У цій же статті законодавець зауважує, що не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. У ч.2 ст.218 ГК України зазначено, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. В ч.4 ст.219 ГК України вказано, що сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин. У листі Вищого господарського суду України №01-2.2/279 від 09.09.2001р. зазначено, що поняття «форс-мажор» та «непереборна сила» не є тотожними, оскільки категорія непереборної сили включає в себе лише стихійні природні явища, у той час коли категорія форс-мажору охоплює лише виключні події суспільного життя, які сторони на диспозитивних підставах визначають в договорі як право на звільнення від подальшого виконання зобовязань. Спільним для цих понять є лише те, що ці обставини знаходяться поза контролем учасників правовідносин.

Так, ОСОБА_2 національної безпеки та оборони від 27.08.2014р. «Про заходи щодо удосконалення державної військово-технічної політики», введеним в дію Указом Президента № 691/2014 від 27.08.2014р., з метою забезпечення потреб національної безпеки і оборони та ефективного використання державних ресурсів ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України вирішила Кабінету Міністрів України ужити заходів щодо припинення експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військового кінцевого використання Російською Федерацією, за винятком космічної техніки, яка застосовується для досліджень та використання космосу в мирних цілях у рамках міжнародних космічних проектів (пп.7 п.1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.09.2014р. № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів», у звязку з агресією Російської Федерації проти України у військовій, економічній, енергетичній та інформаційній сфері, окупацією частини території України, сприянням терористичній діяльності на території України, порушенням прав і свобод громадян України, інтересів суспільства та держави, що створюють реальні та потенційні загрози національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про санкції» схвалено та внесено на розгляд ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України пропозиції щодо застосування таких персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (далі - санкції), зокрема, заборону експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання, призначених для виробництва і ремонту озброєння та військової техніки, в інтересах збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації - особам, що провадять такі види діяльності.

Дійсно, сертифікатом Торгово-промислової палати України №4148 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчено заборону експорту ПАТ «Зміна» за зобовязаннями, виконання якого наступило до 31.01.2015р.: поставка приладів П-604 в кількості 50 штук згідно специфікації за договором №5/13, укладеним між ПАТ «Зміна» та ПАТ «Казанський електротехнічний завод» у відповідності до Указу Президента України від 27.08.2014р. №691/2014 «Про рішення ОСОБА_2 національної безпеки та оборони України від 27.04.2014р. «Про заходи з удосконалення державної військо-технічної політики», які призвели до неможливості його виконання у встановлений строк. У цьому сертифікаті також визначено період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата виникнення 27.08.2014р., дата закінчення тривають, дату встановити неможливо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що форс-мажорні обставини виникли після укладення контракту, факт їх виникнення та дії належним чином засвідчені до закінчення строку виконання зобовязань за договором, на момент вирішення спору судом дія таких обставин не завершилась.

Суд звертає увагу на те, що господарська відповідальність виникає за порушення зобовязання, тобто його неналежне чи несвоєчасне виконання. Так само, і у відповідності до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас, суд звертає увагу на те, що сторони у п.8.2 договору погодили, що строк виконання зобовязань сторонами співрозмірно зміщується на час дії обставин непереборної сили та форс-мажору, зазначених у вказаному пункті контракту обставин.

Відтак, хоч п.3.2 договору і встановлено, що постачальник зобовязаний поставити товар до 31.01.2015р., проте, суд приходить до висновку, що прострочення боржника у відповідності до норм чинного законодавства України не настало, оскільки строк поставки зміщується співрозмірно до строку дії обставин непереборної сили. Тому суд не приймає до уваги твердження позивача про недоведеність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязань. Відтак, підстави для повернення коштів попередньої оплати та стягнення пені за несвоєчасну поставку ПАТ «Зміна» товару за контрактом на момент вирішення вказаного спору відсутні, а отже у задоволенні позову слід відмовити з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак витрати зі сплати судового збору слід покласти на позивача.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно з п.4 ч.1 ст.55 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення іноземної валюти - в іноземній валюті та у гривнях відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Пленумом Вищого господарського суду України у п.8.1 Постанови №18 від 17.12.2013р. розяснено, що вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України).

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання нерезидентами позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір може сплачуватися нерезидентами в іноземній валюті з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. За подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Із платіжного доручення, яким підтверджується сплата судового збору, вбачається, що відповідний платіж позивачем здійснено 23.11.2015р. на суму 52789,49грн. Згідно офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України станом на 23.11.2015р., 1 долар США еквівалентний 23,984576грн., відтак, беручи до уваги ціну позову до сплати підлягав судовий збір в розмірі 53053,63грн.

Відтак, суд приходить до висновку про необхідність стягнення із позивача 264,14грн. несплаченої в установленому розмірі суми судового збору за результатами розгляду справи на підставі статті 49 ГПК України в доход Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Казанський електротехнічний завод» (Російська Федерація, Республіка Татарстан, м.Казань, вул.Модельна, 19; ІНН/КПП /165901001) 264,14грн. судового збору в доход Державного бюджету України.

3. Наказ видати у відповідності до ст.116 ГПК України.

4. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст складено 15.02.2016р.

Суддя Щигельська О.І.