ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17.02.16р. Справа № 904/10319/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕС", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМЕРТА СІСТЕМ", м. Дніпропетровськ

про стягнення безпідставно одержаних коштів у розмірі 1 134 224,32 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (дов. б/№ від 05.11.2015)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРТЕС" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АМЕРТА СІСТЕМ" про стягнення безпідставно одержаних коштів у розмірі 1 134 224,32 грн. за договором поставки № 345 від 08.05.2015.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.05.2015 між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки товару № 345. На виконання умов договору, позивачем було перераховано відповідачу передоплату за товар у розмірі 1 018 330,00 грн.

Відповідно до п. 6.2 договору, договір автоматично вважається таким, що припинено у разі якщо відповідач не здійснить поставку обумовленого товару протягом 3 днів після здійснення передоплати за умовами розділу 5 даного договору і після цього неповернуті грошові кошти, які були перераховані у якості передплати за товар будуть знаходитись у відповідача без достатньої правової підстави.

Відповідачем товар у встановлені строки не було поставлено, тому договір автоматично припинив свою дію і володіння відповідачем грошовими коштами у розмірі 1 018 330,00 грн. відбувається без достатньої правової підстави.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2015 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 21.12.2015.

18.12.2015 представник відповідача подав відзив на позов, в якому зазначає, що визнає у повному обсязі позов, невиконання своїх фінансових зобовязань пояснює скрутним фінансовим становищем та неможливістю повернення грошових коштів позивачу у звязку із арештом і забороною розпорядження, накладеним 11.06.2015 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 21.12.2015 на 18.01.2016 та з 18.01.2016 на 01.02.2016.

01.02.2016 представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів для подання додаткових доказів.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2016 продовжено строк розгляду спору на 15 днів до 17.02.2016 та відкладено розгляд справи на 17.02.2016.

Відповідач у судові засідання, призначені для розгляду справи, явку свого повноважного представника не забезпечив. Був належним чином повідомлений про дату та місце судового засідання. Надав клопотання, в якому просив суд розглядати справу без участі представника.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 17.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

08.05.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРТЕС" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АМЕРТА СІСТЕМ" (покупець) було укладено договір поставки товару № 345 (а.с.9).

Відповідно до пункту 1.1 договору, постачальник зобовязується поставити і передати у власність покупцю насіння соняшника на умовах визначених даним договором, а покупець зобовязується здійснити приймання та оплату товару.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що загальна вартість товару за цим договором становить 1 018 330,00 грн.

Згідно з пунктом 5.1.1 договору, покупець зобовязується здійснити повну передплату за товар у розмірі 1 018 330,00 грн. протягом 45 днів з моменту підписання цього договору.

На виконання умов договору, позивачем було перераховано відповідачу передплату на загальну суму 1 018 330,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями:

- № 74 від 08.06.2015 на суму 250 330,00 грн.;

- № 75 від 08.06.2015 на суму 208 500,00 грн.;

- № 76 від 08.06.2015 на суму 150 500,00 грн.;

- № 77 від 08.06.2015 на суму 220 500,00 грн.;

- № 78 від 08.06.2015 на суму 188 500,00 грн. (а.с.11-15).

Відповідно до пункту 2.1 договору, постачальник зобовязується поставити товар на умовах DDP (склад покупця). Умови поставки визначаються відповідно до міжнародних правил „Інкотермс 2010.

Пунктом 5.1.2 договору передбачено, що не пізніше як на 3-йдень після зарахування грошових коштів (передплати) на рахунок постачальника, він зобовязаний здійснити поставку товару у якості, кількості та строк, обумовлені цим договором.

Відповідачем у встановлений договором строк товар не був поставлений.

13.06.2015 позивач направив на адресу відповідача претензію № 1, в якій вимагає повернути безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 1 018 330,00 грн. у строк до 19.06.2015 (а.с.16).

Відповідач надіслав на адресу позивача 15.06.2015 відповідь на претензію, в якій повідомив про те, що визнає зі свого боку порушення договору поставки № 345 від 08.05.2015 та зазначає, що зобовязується повернути грошові кошти до 19.06.2015 (а.с.17).

Відповідачем грошові кошти у розмірі 1 018 330,00 грн. не повернуто позивачу, що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли відносини щодо поставки товару. Позивач свої зобов'язання щодо оплати товару виконав, натомість відповідач свої зобов'язання по поставці товару не виконав.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Сторони у п. 6.2 договору домовились про момент припинення зобовязання, а саме, що даний договір автоматично вважається таким, що припинено у разі якщо постачальник не здійснить поставку обумовленого товару протягом 3 днів після здійснення передоплати за умовами розділу 5 даного договору і після цього неповернуті грошові кошти, які були перераховані у якості передплати за товар будуть знаходитись у постачальника без достатньої правової підстави.

Отже дія договору припинилась 12.06.2015.

Частиною 1 статті 1212 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Частиною 5 статті 78 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Станом на час розгляду справи доказів повернення відповідачем грошових коштів позивачу у розмірі 1 018 330,00 грн. від представників сторін не надійшло.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 018 330,00 грн. підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 6.3 договору, у випадку порушення постачальником умов поставки відмова поставки товару або прострочення поставки більш ніж на 20 днів від обумовленої дати, постачальник сплачує покупцеві штраф у розмірі 10% від суми цього договору.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У звязку з тим, що відповідач прострочив виконання зобовязання, позивачем нараховано штраф у розмірі 101833,00 грн.

Перевіривши розрахунок позивача (а.с.4), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 101 833,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також, позивачем нараховано 3 % річних за період з 13.06.2015 по 27.11.2015 у сумі 14 061,32 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 16.12.2015 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 14 061,32 грн.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача становить 16 802,45 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 85, 115 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АМЕРТА СІСТЕМ" (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Леніна, буд. 10; ідентифікаційний код 39609326) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРТЕС" (04074, м. Київ, вул. Лугова, буд. 2-А; ідентифікаційний код 39465660) 1 018 330,00 грн. основний борг, 101 833,00 грн. штраф, 16 802,45 грн. судовий збір, про що видати наказ.

В іншій частині позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 22.02.2016.

Суддя ОСОБА_2