ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа №909/1005/15

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Кравчук Н.М.,

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

від скаржника ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія», вих.№147 від 30.11.2015 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року (підписане 20.11.2015 року), суддя Матуляк П.Я.

у справі №909/1005/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4», м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник», м. Івано-Франківськ

про стягнення заборгованості по кредитному договору №010/12/34 від 19.07.2011 року в розмірі 42 956 432 дол. США 61 цент, що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року складає 947 884 073,44 грн.

в с т а н о в и в :

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4»: присуджено до стягнення з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» 42956432 дол. США 61 цент, що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року становило 947884073,44 грн., з яких: прострочена до повернення сума кредиту 28845855,00 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом 3802995,66 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 186037535,40 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту 16279331,90 грн.; заборгованість по 3% річних 1011596,48 дол. США. Поряд з тим, присуджено до стягнення з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» в дохід Державного бюджету України 182700,00 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що заборгованість відповідача перед банком за кредитним договором №010/12/34 від 19.07.2011 року підставна обґрунтована та підтверджена матеріалами справи. Заборгованість позивача виникла внаслідок порушення останнім умов кредитного договору щодо здійснення розрахунків за кредитом та процентами за користування кредитними коштами. Разом з тим, як докази підтвердження вимог позивача суд взяв до уваги наявні в матеріалах справи копії кредитного договору та договорів про внесення змін до нього, а також копії меморіальних ордерів, при цьому, визнав обґрунтованими доводи позивача щодо неможливості надати суду оригінали вказаних документів, що підтверджується листом Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області за вих.№51/12-061/02 від 17.11.2014 року. Крім того, зважаючи на задоволення позову та беручи до уваги, що на момент подання позову позивач звільнявся від сплати судового збору, суд присудив до стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 182700 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» (як правонаступник ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник») подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 та прийняти нове рішення про відмову в позові. Зокрема, зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази надання банком кредиту відповідачу, а наявні копії меморіальних ордерів не можуть братись судом до уваги, оскільки, такі не засвідчені належним чином щодо їх відповідності оригіналам. Поряд з тим, вказує, що суд першої інстанції безпідставно не витребував у позивача оригінали кредитного договору та меморіальних ордерів, копії яких долучено до матеріалів справи. Крім того, вважає помилковою відмову суду у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження в даній справі до вирішення Окружним адміністративним судом справи №826/23406/15, предметом спору в якій є визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» щодо визнання останньою нікчемними договорів про внесення змін до кредитного договору. Також скаржник заперечує присуджену до стягнення суму судового збору, оскільки на момент подання позовної заяви судовий збір за подання до суду даного позову становив 60 розмірів мінімальної заробітної плати, що становило 73080 грн.

Ухвалою суду від 27.01.2016 року розгляд апеляційної скарги відкладено на 15.02.2016 року, судове засідання ухвалено провести в режимі відеоконференції на підставі ст.74-1 ГПК України за клопотанням позивача.

12.02.2016 року на адресу суду надійшла довідка Управління Державної казначейської служби України у Личаківському районі міста Львова Львівської області (вих.№03-58/74 від 04.02.2016 року) про підтвердження зарахування в дохід Державного бюджету України судового збору в сумі 80388 грн., сплаченого скаржником згідно з платіжним дорученням №619 від 27.11.2015 року.

Представник скаржника в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Письмового відзиву на апеляційну скаргу суду не надав. При цьому повідомив суд про неможливість надання суду оригіналів кредитного договору та договорів про внесення змін до нього, у звязку з вилученням останніх в ході розслідування кримінального провадження, зареєстрованого 05.11.2014 року за №0000496, що підтверджується листом Головного слідчого управління Національної поліції України за вих.№2/24/1/2-2015 від 31.12.2015 року.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача (в режимі відеоконференції) та скаржника, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» (в тексті договору банк) та Приватним акціонерним товариством «Залізничник» (в тексті договору позичальник) укладено кредитний договір №010/12/34, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 банк зобовязався відкрити позичальнику відновлювальну кредитну лінію, а позичальник погасити заборгованість по кредитній лінії в термін до 18.07.2013 року включно і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних.

Згідно з п.1.3 Договору максимальна сума кредиту становить 417000000 грн. (233900000 грн. в редакції договору про внесення змін від 21.03.2012 року).

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності з дати його укладення і діє до часу повного погашення позичальником заборгованості за кредитом (позичкової заборгованості, відсотків за користування кредитом, штрафів та пені).

Кредитний договір №010/12/34 від 19.07.2011 року підписано уповноваженими представниками сторін, а їх підписи скріплено печатками юридичних осіб сторін договору.

21 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Фінансова ініціатива», Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський ОСОБА_4» та Приватним акціонерним товариством «Залізничник» (правонаступником якого є ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» згідно витягу з ЄДРПОУ) укладено договір про внесення змін до кредитного договору №010/12/34 від 19.07.2011 року, за умовами якого сторони погодили, що всі права та обовязки кредитора за кредитним договором переходять до ПАТ «ВіЕйБі Банк». Крім того, сторони погодили надання позичальнику кредиту у формі поновлювальної кредитної лінії з лімітом 233900000 грн. з процентною ставкою за користування кредитом 15% річних та терміном остаточного повернення кредиту до 18 липня 2013 року.

30 березня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та Приватним акціонерним товариством «Залізничник» укладено договір про внесення змін до кредитного договору №010/12/34 від 19.07.2011 року, за умовами якого сторони погодили, що з 01.04.2012 року процентна ставка становить 19%.

За умовами договору від 20 вересня 2012 року про внесення змін до кредитного договору ліміт кредиту по договору встановлено в розмірі 152843900 грн. та 10000000 доларів США, а за умовами договору від 05 жовтня 2012 року 98097383,75 грн. та 16750000 доларів США.

Відповідно до умов договору від 08 жовтня 2012 року про внесення змін до кредитного договору сторони погодили ліміт кредиту в розмірі 28845855 доларів США та 294291,85 грн. з процентною ставкою по траншах в гривні у розмірі 19% річних, а по траншах в доларах США 11,5% річних, а згідно з договором від 01 листопада 2012 року 13,3% річних.

В подальшому сторонами укладено ряд договорів про внесення змін до кредитного договору в частині строку сплати позичальником процентів (договори: від 15.04.2013 року, від 15.05.2013 року, 18.06.2013 року, 16.07.2013 року, 15.08.2013 року, 16.09.2013 року).

У договорі від 19 липня 2013 року про внесення змін до кредитного договору сторони погодили термін остаточного повернення кредиту, а саме: 17 липня 2014 року включно.

Також сторонами укладено договори про внесення змін до кредитного договору, зокрема: від 17.02.2014 року, від 28.02.2014 року, від 17.03.2014 року, від 15.07.2014 року, від 15.08.2014 року, від 01.09.2014 року, від 15.09.2014 року та від 15.10.2014 року, за умовами яких сторони домовились, серед іншого, про зменшення розміру процентної ставки за користування кредитом, збільшення строку користування кредитом, відстрочення сплати процентів за кредитом.

Відповідно до п.2.1 кредитного договору кредит надається шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника або оплати наданих позичальником платіжних документів безпосередньо з позичкового рахунку.

У пунктах 2.2-2.4 кредитного договору (з урахуванням договору про внесення змін від 21.03.2012 року) сторони погодили, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно; для визначення кількості днів при розрахунку суми відсотків використовується метод факт/факт; проценти за користування кредитом позичальник сплачує щомісяця на обумовлений договором рахунок у визначений договором строк.

У разі несвоєчасного погашення кредиту, сплати процентів, комісії, визначених кредитним договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожний день прострочення виконання (п.14.4 кредитного договору з урахуванням договору про внесення змін від 21.03.2012 року).

Крім того, в разі прострочення позичальником виконання грошового зобовязання за кредитним договором, він зобовязується на вимогу кредитодавця сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (п.14.8 кредитного договору з урахуванням договору про внесення змін від 21.03.2012).

Судом встановлено, що банк належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором та надав позичальнику кредитні кошти, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями меморіальних ордерів та заявок на одержання коштів, які підписані відповідачем та скріплені печаткою, а також виписками по особових рахунках.

В порушення умов кредитного договору відповідач допускав прострочення щодо здійснення розрахунків за кредитом та процентами за користування кредитними коштами.

Також судом встановлено, що відповідно до постанови Правління Національного банку України №188 від 19.03.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2015 року прийнято рішення №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_5 строком на один рік: з 20.03.2015 року по 19.03.2016 року.

У серпні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулась до відповідача з повідомленням (вих.№11/1-27414 від 29.08.2015 року) про нікчемність ряду договорів про внесення змін до кредитного договору №010/12/34 від 19.07.2011 року, укладених між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ПрАТ «Залізничник», а саме: договорів від 17.02.2014 року, від 28.02.2014 року, від 17.03.2014 року, від 15.07.2014 року, від 15.08.2014 року, від 01.09.2014 року, від 15.09.2014 року та від 15.10.2014 року. Враховуючи, що вказаними договорами сторони погодили зменшення розміру процентної ставки за користування кредитом, збільшення строку користування кредитом, відстрочення сплати процентів за кредитом, що у відповідності до п.п.6, 7 ч.3 ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою вважати такі правочини нікчемними. Поряд з тим, у вказаному повідомленні уповноважена особа Фонду на підставі ч.5 ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимагала від позичальника негайного виконання зобовязань за кредитним договором з урахуванням нікчемності зазначених вище договорів про внесення змін до кредитного договору.

У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитними коштами, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» 42956432 доларів США 61 цент, що за курсом НБУ станом на 20.08.2015 року становило 947884073,44 грн., з яких: прострочена до повернення сума кредиту 28845855 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом 3802995,66 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 186037535,40 грн.; пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту 16279331,90 грн.; заборгованість по 3% річних 1011596,48 доларів США.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а згідно з ст.526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а у відповідності до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не допускається.

В силу положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст.1054 ЦК України).

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ЦК України), а відповідно до ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У п.8.1 кредитного договору (з врахуванням змін та доповнень) сторони погодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором кредитор має право припинити надання кредитних коштів, скасувати ліміт кредитування та вимагати дострокового повного погашення заборгованості позичальника за кредитом разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату предявлення вимоги, включаючи проценти за кредитом, пеню, штрафи та інші платежі відповідно до цього договору.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Враховуючи невиконання позичальником умов кредитного договору та неповернення кредиту, а також відсотків за користування кредитом, станом на 20.08.2015 року, основна заборгованість відповідача за кредитним договором №010/12/34 від 19.07.2011 року (із наступними змінами та доповненнями) становила 28845855 доларів США прострочена до повернення сума кредиту та 3802995,66 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги повідомлення Уповноваженої особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» (вих.№11/1-27414 від 29.08.2015 року) про нікчемність договорів про внесення змін до кредитного договору №010/12/34 від 19.07.2011 року, укладених між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ПрАТ «Залізничник», а саме: договорів від 17.02.2014 року, від 28.02.2014 року, від 17.03.2014 року, від 15.07.2014 року, від 15.08.2014 року, від 01.09.2014 року, від 15.09.2014 року та від 15.10.2014 року, з урахуванням того, що вказаними договорами сторони погодили зменшення розміру процентної ставки за користування кредитом, збільшення строку користування кредитом, відстрочення сплати процентів за кредитом, що у відповідності до п.п.6, 7 ч.3 ст.38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою вважати такі правочини нікчемними.

Отримання позичальником вказаного вище повідомлення підтверджується наявною в матеріалах справи копією позовної заяви (вих.№52/10 від 08.10.2015 року), з якою ТзОВ «Станіславська торгова компанія» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа №826/23760/15) щодо визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» та визнання протиправним і скасування рішення останньої щодо нікчемності договорів про внесення змін до кредитного договору, що викладене у формі повідомлення (вих.№11/1-27414 від 29.08.2015 року).

Слід зазначити, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року провадження у справі №826/23760/15 зупинено до вирішення Конституційним судом України питання конституційності Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (копія ухвали знаходиться в матеріалах справи).

Щодо посилань скаржника на безпідставну відмову суду першої інстанції в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Окружним адміністративним судом міста Києва справи №826/23760/15, колегія суддів зазначає, що у відповідності до п.2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 року «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» вирішуючи питання щодо зупинення провадження у справі на підставі частини першої статті 79 ГПК, господарським судам слід враховувати викладене в пункті 3.16 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України» та виходити з того, що порушення провадження у справі, предметом спору в якій є визнання недійсним кредитного договору, не перешкоджає з'ясуванню обставин у справі, в якій предметом спору є повернення кредиту та сплата відсотків за ним.

Слід зазначити, що на момент розгляду даної справи відповідач не надав суду докази погашення вказаної заборгованості за кредитним договором, поряд з тим, під час розгляду апеляційної скарги визнав факт надання позичальнику кредиту в розмірі, що передбачався кредитним договором з урахуванням договорів про внесення змін.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача простроченої до повернення суми кредиту в розмірі 28845855 доларів США та заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 3802995,66 доларів США є підставною, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів не бере до уваги твердження скаржника, що суд першої інстанції вирішив спір без належних та допустимих доказів, не оглянувши оригінали кредитного договору та договорів про внесення змін до кредитного договору, оскільки, позивачем доведено суду відсутність у останнього оригіналів вказаних документів, зважаючи на лист Слідчого відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області за вих.№51/12-061/02 від 17.11.2014 року. Слід зазначити, що листом (вих.№06-843/1БТ від 17.11.2014 року) підтверджується надання оригіналу кредитного договору, укладеного банком з ПрАТ «Залізничник» та оригіналів додаткових угод до кредитного договору та оригінали інших документів даної кредитної справи Слідчому відділу Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області.

Станом на момент розгляду апеляційної скарги зазначені оригінали банку не повернуто, що підтверджується листом Головного слідчого управління Національної поліції України за вих.№2/24/1/2-2015 від 31.12.2015 року.

При цьому, відповідач не довів невідповідність копій кредитного договору та договорів про внесення змін до нього, що надані суду першої інстанції, оригіналам таких документів, при цьому будь-яких інших копій зазначених документів, які б містили інші умови, ніж передбачені наявними в матеріалах справи договорами суду не надав.

Відтак, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про належність та допустимість наявних у матеріалах справи прошитих, пронумерованих, засвідчених підписом уповноваженої особи та скріплених печаткою, копій кредитного договору та договорів про внесення змін до нього.

Крім заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, позивач також просив суд стягнути з відповідача пеню за несвоєчасне погашення кредиту в розмірі 186037535,40 грн. та пеню за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом в розмірі 16279331,90 грн., а також 3% річних в розмірі 1011596,48 дол. США. З приводу наведеного колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Поряд з тим, згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

У п.14.4 Кредитного договору (з урахуванням договору про внесення змін від 21.03.2012 року) сторони погодили, що за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від суми простроченого платежу за кожний календарний день прострочення. Розрахунок пені здійснюється, починаючи з наступного календарного дня після дати, коли відповідне грошове зобовязання мало бути виконаним, і по день виконання позичальником простроченого зобовязання. Сплата пені не звільняє позичальника від виконання простроченого грошового зобовязання.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року по справі №909/660/14 передбачено наступне: оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні.

Відтак, зважаючи на наведені вище положення законодавства та умови укладеного між сторонами кредитного договору з урахуванням наступних змін, перевіривши відповідні розрахунки позивача, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 186037535,40 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту, 16279331,90 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом, а також 1011596,48 доларів США 3% річних в розмірі.

Поряд з тим, оскаржуваним рішенням суд присудив до стягнення з відповідача в дохід Державного бюджету України 182700 грн. судового збору.

Проте, колегія суддів не погоджується з сумою, присудженого до стягнення судового збору, з огляду на наступне.

На момент звернення до суду першої інстанції з даним позовом Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_4» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» звільнялось від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання позовної заяви).

Згідно з ч.3 ст.49 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Поряд з тим, пунктом 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору, у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Разом з тим, відповідно до п.п.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент подання позовної заяви) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір в розмірі 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» передбачалось, що розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 січня 2015 року становив 1218 грн.

Таким чином, з врахуванням задоволення позову в повному обсязі, беручи до уваги наведені вище положення законодавства, з відповідача підлягає до стягнення в доход Державного бюджету України судовий збір за подання позову в розмірі 73080 грн. (60Ч1218 грн.).

Статтею 103 ГПК України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, серед іншого, змінити рішення.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів, керуючись п.4 ст.103 ГПК України, вважає за необхідне змінити рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 в частині присудженої до стягнення з відповідача суми судового збору. Частину 3 резолютивної частини вказаного рішення слід викласти в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» (м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд.19А, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37952250; ОСОБА_2 отримувача: ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області; код банку отримувача (МФО): 836014; Рахунок отримувача: 3002; код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499939) 73080,00 (сімдесят три тисячі вісімдесят) гривень судового збору.». В решті рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін.

При цьому, інші доводи скаржника про скасування рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 є безпідставними.

Рішення місцевого господарського суду в частині задоволення позову прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.49, 101, 102, 103, 104, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Станіславська торгова компанія» задоволити частково.

Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 змінити в частині присудженої до стягнення з відповідача суми судового збору. Частину 3 резолютивної частини рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Залізничник» (м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд.19А, ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: Управління Державної казначейської служби України в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37952250; ОСОБА_2 отримувача: ГУ ДКСУ у Івано-Франківській області; код банку отримувача (МФО): 836014; Рахунок отримувача: 3002; код класифікації доходів бюджету: 22030001; Код ЄДРПОУ суду: 03499939) 73080,00 (сімдесят три тисячі вісімдесят) гривень судового збору.».

В решті рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2015 року по справі №909/1005/15 залишити без змін.

На виконання постанови місцевому господарському суду видати наказ.

Матеріали справи №909/1005/15 повернути до Господарського суду Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повну постанову складено 22.02.2016 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_6