ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 р. Справа № 909/34/16

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А., секретар судового засідання Кучма І. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Комунального підприємства "Івано-Франківський міський рекламно-інформаційний центр", вул. Незалежності, 9, м. Івано-Франківськ, 76018

до відповідача: фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вул. Патріарха Володимира, буд. 1, м. Івано-Франківськ,76006

про стягнення заборгованості в сумі 4941,85 грн.

за участю

Від позивача: ОСОБА_2, (довіреність №01-162 від 08.07.15)

Від відповідача: ОСОБА_3, (довіреність №136 від 02.02.16)

ВСТАНОВИВ:

до господарського суду Івано-Франківської області звернулось Комунальне підприємство "Івано-Франківський міський рекламно-інформаційний центр" з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 31824,80 грн.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 11.01.16 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 26.01.16. Ухвалою суду від 26.01.2016року, в зв'язку з відсутністю представників сторін, розгляд справи відкладено на 09.02.2016року. В судовому засіданні 09.02.2016року оголошено перерву до 16.02.2016року.

В судовому засіданні представник позивача подав суду в порядку ст.22 ГПК України заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.1343/16 від 16.02.2016року), у якій просить суд, у зв'язку з частковим погашенням боргу, стягнути з відповідача 4941,85грн, з яких пеня - 2835,01грн, 3% річних - 205,15грн., інфляційні втрати - 190169грн..

Враховуючи правила ст.22 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких позивач, до прийняття рішення по справі, має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог, суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог, а спір вирішується, виходячи зі зменшеної ціни позову. При цьому, суд бере до уваги п.3.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.11р., в якому зазначено, що в разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову - 4941,85грн., виходячи з якої вирішується спір. При цьому, будь-які підстави припинення провадження у справі, в частині зменшення позовних вимог, у господарського суду відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні наявність заборгованості визнав, в порядку ст. 22 ГПК України подав суду платіжне доручення № 1179 від 05.02.2016року, як доказ часткової сплати заборгованості.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача, враховуючи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Між Комунальним підприємством "Івано-Франківський міський рекламно-інформаційний центр" та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 вул. Патріарха Володимира, буд. 1, м.Івано-Франківськ,76 01 липня 2011року укладено договір № 18/07-11 на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська.

Відповідно до умов Договору КП «ІФМРІЦ» надає Відповідачу в тимчасове користування місця для розміщення рекламних засобів на підставі оформлених належним чином дозволів на розміщення зовнішньої реклами, а Відповідач використовує надані місця відповідно до Порядку та здійснює оплату за їх використання. Перелік таких місць та розмір плати за їх використання визначений у Додатку № 1 до Договору.

Відповідно до пп. 3.4.9 Договору Відповідач зобовязаний своєчасно та в повному обсязі вносити до бюджету м. Івано-Франківська плату за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у порядку та в розмірах, передбачених розділом 4 цього Договору.

Згідно із п. п. 4.1, 4.2, 4.3 Договору розмір плати за право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів встановлюється виконавчим органом ради та складається з плати, що включає в себе базові тарифи перемножені на площу рекламної поверхні рекламного засобу та коефіцієнт зональності. Розмір плати вказується в Додатках до цього Договору.

Підставою для нарахування та внесення Розповсюджувачем зовнішньої реклами до бюджету м. Івано-Франківська плати є цей Договір та відповідні Додатки до нього. Плата за цим Договором перераховуються Розповсюджувачем зовнішньої реклами за кожен місяць окремо не пізніше 25 числа поточного місяця до бюджету м. Івано-Франківська на р/р № 0002, код платежу 24060300 з призначенням платежу - плата за розміщення спеціальних рекламних конструкцій.

Відповідно до Додатку № 1 до Договору Відповідач повинен сплачувати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська 2 036,43 грн. щомісяця. 01 листопада 2011 року Додатковою угодою № 2 внесено зміни до Додатку № 1 до Договору та зменшено вказану плату до 1 363,23 грн. .

КП «ІФМРІЦ» зверталося до Відповідача з претензією про сплату заборгованості із внесення плати за користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська, для розміщення рекламних засобів, а також нарахованих на суму боргу штрафних санкцій. Відповідач відповіді на претензію не надіслав.

Згідно із п. 6.3 Договору за несвоєчасне або неповне внесення плати Відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент сплати пені, від суми простроченого платежу.

На підставі п. 6.5 Договору Сторони домовились, що встановлені цим Договором штрафні санкції, пеня підлягають стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків, завданих порушенням Сторонами своїх зобовязань, а п. 9.5 зазначає, що сторони дійшли взаємної згоди, що штрафні санкції за цим Договором нараховуються протягом всього строку позовної давності, який відповідно до п. 9.4 становить три роки.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за весь період дії Договору Відповідач, здійснюючи розміщення зовнішньої реклами у м. Івано-Франківську та користуючись місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Івано-Франківська, порушував зобовязання щодо внесення плати за тимчасове користування цими місцями, що призвело до виникнення заборгованості за Договором у розмірі основного боргу - 18617,04 грн. станом на день подання позовної заяви до господарського суду Івано-Франківської області.

Крім того, за порушення договір зобов'язань позивач провів нарахування відповідачу пеню, інфляційні нарахування та 3% річних.

Відповідно до частини 1, 2, 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Позивач повідомив в судовому засіданні про часткову сплату боржником заборгованості, що підтверджено наданим оригіналом платіжного доручення №1179 від 05.02.2016року. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача 4941,85грн, з яких пеня - 2835,01грн, 3% річних - 205,15грн., інфляційні втрати - 190169грн..

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється належним чином проведеним виконанням.

Однак, якщо зобов'язання не виконано належним чином, то на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки в тому числі передбачені ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України /боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом/.

Враховуючи вищезазначену правову норму, позивачем правомірно нараховано відповідачу 3% річних - 205,15грн., інфляційні втрати - 190169грн., які підлягають стягненню за період та у сумі вказаній позивачем у розрахунку, який визнається судом арифметично вірним.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 2835,01 грн., то суд зазначає наступне.

На підставі п. 6.5 Договору № 18/07-11 від 01 липня 2011року сторони домовились, що встановлені цим Договором штрафні санкції, пеня підлягають стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків, завданих порушенням Сторонами своїх зобовязань, а п. 9.5 зазначає, що сторони дійшли взаємної згоди, що штрафні санкції за цим Договором нараховуються протягом всього строку позовної давності, який відповідно до п. 9.4 становить три роки.

Спеціальною нормою ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даною правовою нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Проте, його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Принагідно, п. 9.4 Договору, не містить застереження (в розумінні ч.6 ст.232 Господарського кодексу України) щодо іншого конкретного строку нарахування пені в разі прострочення зобов'язання, а містить вказівку щодо строку позовної давності.

Таким чином, нарахування пені по простроченій сумі основного боргу поза межами шестимісячного строку є безпідставним.

Враховуючи вимоги Господарського процесуального законодавства, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" №14 від 17.12.13р.).

Суд провів нарахування пені у період 26.10.2014року по 26.04.2015року, яка становить 365,80грн.. В частині стягнення 2469,21грн. пені - відмовити.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З огляду на вимоги ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, на основі вищевказаного, з відповідача на користь позивача слід стягнути 365,80грн. пені, 3% річних 205,15грн та 1901,69грн. інфляційних втрат. В частині стягнення 2469,21грн. пені - відмовити.

Враховуючи приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покласти на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, правило ст.49 Господарського процесуального кодексу України, щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною ставкою (п. 4.1.постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України"№7 від 21.02.13р.).

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст. 11, 204, 509, 525, 526, 530, 599, 625, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.173, 193, 232 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 49, ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

позов Комунального підприємства "Івано-Франківський міський рекламно-інформаційний центр", вул. Незалежності, 9, м. Івано-Франківськ до фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вул. Патріарха Володимира, буд. 1, м. Івано-Франківськ про стягнення заборгованості в сумі 4941,85 грн. задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вул. Патріарха Володимира, буд. 1, м. Івано-Франківськ ( ІПН НОМЕР_1) на користь Комунального підприємства "Івано-Франківський міський рекламно-інформаційний центр", вул. Незалежності, 9, м. Івано-Франківськ ( ) - 365,80грн. ( триста шістдесят п'ять грн. 80коп.) пені, 3% річних 205,15грн. ( двісті п'ять грн.15коп.), 1901,69грн. ( одна тисяча дев'ятсот одна грн. 69коп.) інфляційних втрат та 94, 64 (дев'яносто чотири грн. 64коп.) грн. судового збору. Видати наказ.

В частині стягнення з фізичної особи підприємця ОСОБА_1 вул. Патріарха Володимира, буд. 1, м. Івано-Франківськ 2469,21грн. пені - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.02.16

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.