КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ Б8/030-12

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Сотнікова С.В.

Гарник Л.Л.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_2 на рішення господарського суду Київської області від 18.11.2015 року

у справі № Б8/030-12 (суддя Лопатін А.В.)

за позовом Фізичної особи ОСОБА_2

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Агро-Богуславщина"

про стягнення 176 537,70 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 18.11.2015 року позов з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог задоволено частково. Присуджено до стягнення з ТОВ „Агро-Богуславщина" на користь ОСОБА_2 101 688,23 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та 89 318,18 грн. відшкодування середнього заробітку за весь час затримки, в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_2 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 18.11.2015 року та прийняти нове, яким стягнути з ТОВ „Агро-Богуславщина" на його користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди в загальній сумі 239 534,08 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Шипка В.В.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2016 року у зв'язку з недопустимістю повторної участі судді Верховця А.А. у розгляді справи та перебуванням судді Шипка В.В. на лікарняному для розгляду справи № Б8/030-12 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Гарник Л.Л., Разіна Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.01.2016 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 02.02.2016 року за участю повноважних представників сторін.

Ухвалою суду від 02.02.2016 року відкладено розгляд справи на 16.02.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

У зв'язку з перебуванням судді Разіної Т.І. на семінарі-тренінгу у Національній школі суддів України протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.02.2016 року для розгляду справи № Б8/030-12 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Остапенко О.М., судді: Гарник Л.Л., Сотніков С.В.

Представники сторін в судове засідання 16.02.2016 року повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

16.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 слід відмовити, а рішення господарського суду Київської області від 18.11.2015 року - залишити без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається із матеріалів справи, в провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № Б8/030-12 про банкрутство ТОВ „Агро-Богуславщина", яка порушена ухвалою суду від 03.03.2012 року за заявою ПАТ „Акціонерний комерційний банк „Київ".

Постановою господарського суду Київської області від 23.12.2013 року завершено процедуру санації ТОВ „Агро-Богуславщина", боржника визнано банкрутом, відкрито його ліквідаційну процедуру.

25.09.2015 року на підставі ст. 10 Закону про банкрутство від ОСОБА_2 надійшла позовна заява до ТОВ „Агро-Богуславщина" про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодуванню моральної шкоди в сумі 176 537,70 грн.

В подальшому, до початку розгляду даного спору по суті, у зв'язку з опискою у періоді нарахування заробітної плати позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 239 534,08 грн.

В обґрунтування відповідних вимог позивач вказує на те, що в період з 09.12.2011 року по 31.03.2014 року він займав посаду генерального директора ТОВ „Агро-Богуславщина", однак за період виконання своїх повноважень заробітна плата йому не виплачена, а тому останній звернуся до суду про стягнення 138 809,52 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, 89 318,18 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та 11 406,38 грн. відшкодування завданої моральної шкоди.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду копію наказу № 426-к від 09.12.2011 року, копію штатного розпису від 03.01.2012 року, копію наказу № 1К від 31.03.2014 року, копію трудової книжки, а також копії довідок про дохід за 2011-2014 роки.

За наслідками розгляду заявлених вимог, рішенням господарського суду Київської області від 18.11.2015 року позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ТОВ „Агро-Богуславщина" на користь ОСОБА_2 101 688,23 грн. заборгованості з виплати заробітної плати та 89 318,18 грн. відшкодування середнього заробітку за весь час затримки, в іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи частково в задоволенні позовних вимог щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати місцевий суд виходив з того, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що заборгованість відповідача за визначений період становить саме 138 809,52 грн.

Водночас, оскільки позивачем не додано жодних доказів на підтвердження факту моральних чи фізичних страждань внаслідок невиплати останньому заробітної плати, а також істотності вимушених негативних змін в його житті, у стягненні моральної шкоди також було відмовлено.

Скаржник з даним рішенням не погоджується та в апеляційній скарзі вказує на помилковість розрахунків заробітної плати, які зазначені у наданих довідках, а також на безпідставність відмови у стягненні моральної шкоди.

Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 426-к від 09.12.2011 року „по особовому складу" ОСОБА_2 було переведено з посади заступника генерального директора на посаду генерального директора ТОВ „Агро-Богуславщина",

В подальшому, у зв'язку із банкрутством товариства та його повною ліквідацією, наказом № 1К від 31.03.2014 року останнього звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.

Відповідно до частини першої ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У ст. 116 даного Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Факт нарахованого заробітку встановлюється довідками підприємств, установ організацій, записами в трудовій книжці, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (постанова Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року „Про затвердження порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній").

Згідно наявного в матеріалах справи штатного розпису, який введено з 03.01.2012 року, посадовий оклад генерального директора ТОВ „Агро-Богуславщина" становить 5 000,00 грн.

Але, як вірно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, згідно довідки про заробітну плату (дохід) за грудень 2011 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі 3 636,36 грн., довідкою про заробітну плату (дохід) за 2012 рік підтверджується наявність нарахованої заробітної плати позивачу за 2012 рік у розмірі 48 051,92 грн., довідкою про заробітну плату (дохід) за 2013 рік - 39 999,96 грн., довідкою про заробітну плату (дохід) за 2014 р. з січня по березень 2014 року - 9 999,99 грн., тобто відповідно до вищезазначених довідок, заробітна плата ОСОБА_2 нараховувалась з урахуванням кількості фактично відпрацьованих днів.

Таким чином, здійснивши перерахунок розміру нарахованої заробітної плати, зазначеного у відповідних довідках, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується нарахування заробітної плати за період з 09.12.2011 року по 31.03.2014 року лише у сумі 101 688,23 грн..

Між тим, позивачем в свою чергу не підтверджено належними та допустимими доказами, що заборгованість відповідача перед позивачем по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за відповідний період становить саме 138 809,52 грн., що спростовує доводи апелянта на помилковість розрахунку у наданих довідках про доходи позивача, з огляду на що позовні вимоги в цій частині правомірно задоволені місцевим судом частково.

Щодо вимоги позивача про відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 89 318,18 грн., колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-2159цс15).

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем законно заявлено вимогу щодо відшкодування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та здійснивши перерахунок заявленої суми дійшла висновку про правомірність стягнення з відповідача 89 318,18 грн., що в свою чергу не оскаржується позивачем в апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставної відмови у задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 11 406,38 грн. колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Так, відповідні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати позивачу, останній зазнав моральних страждань, що спричинило погіршення його емоційного та психологічного стану та членів його сім'ї.

Статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року, № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказано, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, відповідно до вищезазначеної постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Проте, всупереч вищенаведеним нормам чинного законодавства, позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів на підтвердження факту його моральних чи фізичних страждань внаслідок невиплати заробітної плати останньому, а також істотності вимушених негативних змін в його житті, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 11 406,38 грн.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Київської області від 18.11.2015 року у даній справі є обґрунтованим та таким, що прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі безпідставні, необґрунтовані та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Кодексом законів про працю України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2015 року у справі № Б8/030-12 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 18.11.2015 року у справі № Б8/030-12 залишити без змін.

3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4. Справу № Б8/030-12 повернути до господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді С.В. Сотніков

Л.Л. Гарник