ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.02.16р. Справа № 904/10285/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця", м. Дніпропетровськ

про стягнення 2 524 051 грн. 64 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. №211 від 08.12.15р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" звернулося до господарського суду з позовом, в якому просить стягнути з Державного підприємства "Придніпровська залізниця" заборгованість в розмірі 2 524 051 грн. 64 коп., з яких: 1 345 103 грн. 26 коп. - інфляційне збільшення, 1 089 408 грн. 00 коп. пеня, 89 540 грн. 38 коп. 3% річних, відповідно до умов договору від 08.07.2014р. № ПР/Л-14437/НЮ.

Позовні вимоги обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем умов договору від 08.07.2014р. № ПР/Л-14437/НЮ в частині своєчасних розрахунків за надані позивачем послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирського вагону СМК №046-12685.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує, зазначаючи, що позивачем порушено строк виконання ремонтних робіт, визначений сторонами до 26.12.2014р., та згідно акту приймання наданих послуг від 06.02.2015р. послуги з ремонту були виконані лише 06.02.2015р. Оскільки послуги фактично були надані вже у 2015 році, вони не могли бути оплачені відповідачем в силу дії прямої заборони, встановленої постановою КМУ від 03.10.2012р. № 899, згідно якої субєктам господарювання державного сектору економіки у разі не затвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, забороняється здійснювати витрати на капітальні інвестиції (за винятком випадків, рішення щодо яких прийнято Кабінетом міністрів України). Так як фінансовий план відповідача був затверджений лише 22.07.2015р., а рішення щодо оплати вартості послуг за спірним договором Кабміном не приймалося, відповідач був позбавлений можливості сплатити заборгованість своєчасно, у звязку із чим вказана заборгованість була погашена відповідачем 30.07.2015р. Зазначив, що нараховані позивачем штрафні санкції занадто великі, а доказів на підтвердження понесення збитків позивачем через порушення виконання зобовязань відповідачем матеріали справи не містять. Просив в позові відмовити.

04.02.2016р. на адресу суду надійшло клопотання відповідача від 20.01.2016р. № Лю-01/21, в якому відповідач, із посиланням на ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України, просив суд зменшити розмір нарахованих позивачем штрафних санкцій на 99%, посилаючись на важке фінансове становище підприємства, обумовлене складною ситуацією в країні та анексією Криму, що значно скоротило обсяги пасажирських перевезень. При зниженні обсягів перевезень та значному зростанні вартості матеріалів та паливно-енергетичних ресурсів, залізниця змушена вводити режим неповного робочого часу і режим економії коштів, які спрямовуються на придбання матеріальних та паливних ресурсів, електричної енергії тощо. Враховуючи, що 2015 рік залізнична розпочала із значними сумами кредиторської заборгованості та за наявності значного зносу основних фондів понад 99,6%, для підтримання належного технічного стану основних засобів в умовах дефіциту власних фінансових ресурсів залізниця змушена вдаватись до залучення коштів, в тому числі довгострокових запозичень, які мають привязку до валюти банківські кредити та угоди фінансового лізингу. При цьому, фінансові витрати на обслуговування залучених коштів становили у 2013р. 366,7 млн. грн., у 2014р. 446,5 млн. грн.. та 114,8 млн. грн.. у 1 кварталі 2015р. Водночас, дорога надає безоплатні послуги з перевезення пільгових категорій громадян, суми компенсації за які становлять менше ніж 40% від вартості таких послуг, тому збитки залізниці від пільгових перевезень за 2013 та 2014роки склав понад 115 млн. грн. Крім того, відповідач зазначає, що джерелом сплати сум штрафних санкцій має бути доход підприємства, а оскільки, згідно звіту про фінансові результати розмір прибутку залізниці менше ніж сума позову, примусове стягнення вказаної суми призведе до арешту рахунків залізниці та навіть можливого початку процедури банкрутства.

Ухвалою від 20.01.2016р. за клопотанням відповідача від 20.01.2016р. № Лю-01/22 змінено відповідача - ДП „Придніпровська залізниця на його правонаступника - ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ „Українська залізниця.

У судове засідання 11.02.2016р. представник відповідача не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Господарський суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки про час та місце розгляду справи останній повідомлений належним чином, про що свідчить підпис представника у повідомленні про перерву від 04.02.2016р. (а.с. 128).

Відповідно до ст. 77 ГПК України в судовому засіданні оголошувалась перерви з 20.01.2016р. до 04.02.2016р., з 04.02.2016р. по 11.02.2016р.

В порядку ст.85 ГПК України, в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

08.07.2014р. між Державним підприємством "Придніпровська залізниця" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (виконавець) укладений договір № ПР/Л 14437/НЮ (надалі - Договір), відповідно до умов якого за дорученням замовника, виконавець зобов'язався на власній території з використанням власного обладнання, запчастин та матеріалів виконувати послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів в умовах ВРЗ, у кількості 3 вагонів типу СМК, та надати гарантію на відремонтовані вагони, а замовник зобов'язався прийняти виконані послуги та здійснити оплату на умовах, передбачених договором.

У п. 11.1 Договору сторони погодили, що Договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014.

Відповідно до умов пункту 5.1 Договору, ціни на виконання послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів визначаються на конкурсній основі.

Вартість послуг з КВР пасажирських вагонів визначається шляхом двостороннього підписання протоколу узгодження цін (додаток до договору № 1) , калькуляцією на послуги (додаток до договору № 2) та розшифровкою заробітної плати і матеріалів (додаток до договору № 2а), які є невід'ємною частиною договору (п. 5.2 Договору).

Згідно з положеннями п. 5.3 Договору сума договору складає 25 533 000 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 20% - 4 255 500 грн. 00 коп.

Відповідно до підписаного сторонами додатка № 1 до Договору - Протоколу узгодження ціни, вартість послуг з ремонту одного вагона, складає 8 511 000 грн. 00 коп., загальна вартість послуг із ремонту становить 25 533 000 грн. 00 коп.

Також сторонами було підписано калькуляцію на послуги з капітально-відновлювального ремонту одного вагону, графік подачі вагонів в ремонт.

Згідно умов п. 1.3 Договору, в редакції додаткової угоди № 1 від 10.12.2014р., строк надання послуг протягом 2014 року з моменту підписання акту приймання-передачі вагона у ремонт (зазначених у пункті 3.8 Договору), який оформлюється після подання заявки замовника, яка є підтвердженням готовності замовника до прийому та оплати наданих послуг з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів. Заявка подається за умови затвердженого річного фінансового плану та залученого фінансування на відповідні цілі. Послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирських вагонів виконуються не пізніше 26.12.2014р.

При цьому, відповідно до п. 3.8 Договору, зокрема, приймання вагонів у ремонт оформляється актом приймання-передачі по формі ЗРУ-25 (з додатком переліку інструменту та інвентарю, які приймаються на зберігання, з описом їх стану). Вагони вважаються прийнятими у ремонт з моменту підписання акту приймання-передачі форми ЗРУ-25 представниками виконавця та замовника. Дата підписання акту приймання-передачі ЗРУ-25 є датою початку надання послуг з КВР пасажирського вагона.

Так, у відповідності до вказаних вище умов Договору, відповідачем був переданий позивачу вагон на підставі акту приймання-передачі вагонів в ремонт за формою ЗРУ-25 (акт № 12685 від 16.07.2014 про передачі вагону № 046-12685).

Як вбачається з актів приймання здачі вагонів № 2 від 06.02.2015р. та здавання-приймання наданих послуг №3/1, вагон СМК 046-12685 передано відповідачу з ремонту 06.02.2015 р.

Згідно складеного сторонами акту здавання-приймання наданих послуг від 06.02.2015р. № 3/1, вартість наданих позивачем послуг становить 8 511 000 грн. 00 коп. (а.с. 38).

Як зазначає позивач, стягнення заборгованості за надані послуги з капітально-відновлювального ремонту пасажирського вагону СМК 046-12685 в сумі 8 511 000 грн. 00 коп. було предметом розгляду господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/3808/15, за результатами вирішення якої 30.06.2015р. прийнято рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, що набрало чинності (а.с. 45-48).

На виконання рішення господарського суду від 30.06.2015р. у справі № 904/3808/15 видано наказ від 13.07.2015р. та за заявою позивача відкрито виконавче провадження № 48201375 з примусового виконання зазначеного судового рішення.

Рішення господарського суду від 30.06.2015р. у справі № 904/3808/15 виконано відповідачем добровільно, 30.07.2015р. державною виконавчою службою на рахунок позивача перераховані грошові кошти у загальному розмірі 8 584 080 грн. 00 коп., що підтверджується банківською випискою від 25.11.2015р. (а.с. 50).

За умовами п. 8.1 Договору за порушення строків оплати наданих послуг, відповідно п. 5.5 замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

За розрахунком позивача, підлягає стягненню пеня за період з 24.03.2015р. по 29.07.2015р. в розмірі 1 089 408 грн. 00 коп.

На підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував та вимагає стягнути з відповідача суму 1 345 103 грн. 26 коп., на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляції за період з квітня по липень 2015р. та суму 89 540 грн. 38 коп. 3 % річних за період з 24.03.2015р. по 29.07.2015р.

На час розгляду справи доказів сплати заборгованості відповідачем не надано.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відносини, що виникли між сторонами по справі на підставі договору від 08.07.2014р. № ПР/Л-14437/НЮ, є господарськими зобовязаннями, тому, згідно положень ст. ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

За умовами ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 530 ч. 1 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу положень ст.ст. 9, 16, 549-551, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст.ст. 20, 216-220 та 230-232 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законами і договором, а держава забезпечує захист прав і законних інтересів субєктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обовязку в натурі, стягнення збитків та застосування штрафних санкцій.

За приписами ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань від 17.12.2013р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи викладене, та перевіривши розрахунки позивача, судом встановлено, що розрахунок 3% річних та пені відповідає умовам Договору та вимогам чинного законодавства.

За змістом ч. 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 вказаної вище постанови).

Під час перевірки розрахунку інфляційних нарахувань, судом встановлено, що виконуючи нарахування за простроченими грошовими зобовязаннями відповідача з квітня по липень 2015р., позивачем безпідставно включений до вказаного періоду індекс інфляції за липень 2015р., оскільки станом на 31.07.2015р. борг був сплачений відповідачем у повному обсязі. Однак, враховуючи, що згідно перерахунку інфляційних втрат, виконаного господарським судом за період з квітня по червень 2015р., розмір інфляційних є більшим ніж заявлено позивачем, а суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог, предявлення вимог в меншому розмірі є правом позивача, тому суд розглядає вимоги про стягнення інфляційних втрат у заявленому позивачем розмірі.

За встановлених обставин, оскільки прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем мало місце, господарський суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 1 345 103 грн. 26 коп. та 3% річних в сумі 89 540 грн. 38 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 1 089 408 грн. 00 коп. пені суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи відповідач подав клопотання про зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 99%, обґрунтовуючи клопотання важким фінансовим становищем підприємства, обумовленим складною ситуацією в країні та анексією Криму, що значно скоротило обсяги пасажирських перевезень. При зниженні обсягів перевезень та значному зростанні вартості матеріалів та паливно-енергетичних ресурсів, залізниця змушена вводити режим неповного робочого часу і режим економії коштів, які спрямовуються на придбання матеріальних та паливних ресурсів, електричної енергії тощо. Враховуючи, що 2015 рік залізнична розпочала із значними сумами кредиторської заборгованості та за наявності значного зносу основних фондів понад 99,6%, для підтримання належного технічного стану основних засобів в умовах дефіциту власних фінансових ресурсів залізниця змушена вдаватись до залучення коштів, в тому числі довгострокових запозичень, які мають привязку до валюти банківські кредити та угоди фінансового лізингу. При цьому, фінансові витрати на обслуговування залучених коштів становили у 2013р. 366,7 млн. грн., у 2014р. 446,5 млн. грн.. та 114,8 млн. грн.. у 1 кварталі 2015р. Водночас, дорога надає безоплатні послуги з перевезення пільгових категорій громадян, суми компенсації за які становлять менше ніж 40% від вартості таких послуг, тому збитки залізниці від пільгових перевезень за 2013 та 2014роки склав понад 115 млн. грн. Крім того, відповідач зазначає, що джерелом сплати сум штрафних санкцій має бути доход підприємства, а оскільки, згідно звіту про фінансові результати розмір прибутку залізниці менше ніж сума позову, примусове стягнення вказаної суми призведе до арешту рахунків залізниці та навіть можливого початку процедури банкрутства.

За приписами ч. 1 ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Право господарського суду на зменшення розміру неустойки закріплено й пунктом 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

За встановлених обставин, враховуючи майновий стан сторін, стан розрахунків та соціальну значущість підприємства відповідача, суд вбачає підстави для часткового задоволення заявленого відповідачем клопотання. Крім того, суд зауважує, що пеня є лише санкціями за невиконання грошового зобовязання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, окрім стягнення пені позивач нараховує та стягує проценти річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених коштів відповідачем. Тому при зменшенні розміру пені позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача, зменшивши пеню на 30% до 762 585 грн. 60 коп.

Водночас, господарський відхиляє посилання відповідача на той факт, що до прострочення оплати призвело несвоєчасне виконання позивачем капітально-відновлювального ремонту пасажирського вагону, оскільки вони спростовуються фактами, встановленими у рішенні господарського суду від 07.08.2015р. № 922/1573/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.10.2015р. (а.с. 100-112, 113-122).

Не приймаються до уваги судом й посилання відповідача на відсутність затвердженого фінансового плану підприємства на 2015р. станом на час настання строку розрахунків із позивачем, оскільки оцінка вказаним запереченням відповідача вже надавалась господарським судом у рішенні від 30.06.2015р., прийнятому за результатами розгляду справи № 904/3808/15.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на відповідача.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст.4, 32-34, 43, 49, 82-85, 116, 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська залізниця в особі регіональної філії "Придніпровська залізниця" (49602, м. Дніпропетровськ, пр. Карла Маркса, б. 108, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський вагонобудівний завод" (61052, м. Харків, вул. Котлова, б. 89, ) 1 345 103 грн. 26 коп. (один мільйон триста сорок пять тисяч сто три грн.. 26 коп.) інфляційних втрат, 762 585 грн. 60 коп. (сімсот шістдесят дві тисячі пятсот вісімдесят пять грн.. 60 коп.) пені, 89 540 грн. 38 коп. (вісімдесят девять тисяч пятсот сорок грн. 38 коп.) 3% річних, 37 860 грн. 77 коп. (тридцять сім тисяч вісімсот шістдесят грн.. 77 коп.) витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя ОСОБА_2

Повне рішення складено - 16.02.16р.