Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "18" лютого 2016 р. Справа № 906/1762/15

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Тимошенка О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність №04/01-01 від 04.01.16.)

від відповідача: не з'явився

розглянув у судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю"Елеватормаш"

про стягнення 40949,40 грн.

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 40949,40 грн. заборгованості за договором поставки №23/ОД/ЖТ/15 від 22.04.15., з яких: 27494,83 грн. - основний борг, 4575,68 грн. - пеня, 290,92 грн. - 3% річних, 649,60 грн. - інфляційні, 5998,97 грн. - штраф, 1939,40 грн. - відсотки за користування коштами.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Подав клопотання про долучення до матеріалів справи повідомлення для відповідача №0523 від 12.01.16 щодо розгляду справи 01.02.16, яке отримане відповідачем 12.01.16.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, оскільки не отримав ухвалу суду. Згідно даних вебсайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, ухвалу повернуто до суду , у зв'язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Таким чином, відповідач не скористався своїм правом наданим йому ст.22 ГПК України, бути присутнім у судовому засіданні та надати свої заперечення по суті позову.

Враховуючи те, що явка представників сторін в засідання суду обов'язковою не визнавалась, надання письмового відзиву відповідно до вимог ст.59 ГПК України є правом відповідача, а не його обов'язком, господарський суд вважає, що неявка відповідача, повідомленого належним чином, не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (постачальник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Елеватормаш" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №23/ОД/ЖТ/15, за умовами якого постачальник зобов'язується продати та передати у власність покупця металопрокат, а покупець зобов'язався оплатити та прийняти товар від постачальника.

На виконання умов договору, позивач поставив а відповідач отримав металопрокат на загальну суму 29994,83 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН7-007235 від 18 серпня 2015 на суму 24 297,48 грн., № РН7-007236 від 18 серпня 2015 на суму 5697,35 грн., товарно-транспортними накладними від 18.08.15 (а.с.22-25).

Пунктом 4.4. договору сторони визначили умови оплати : 100 % попередня оплата вартості кожної партії товару. Покупець здійснює оплату протягом 3 (трьох) банківських днів з дати виставлення постачальником рахунку-фактури.

Рахунки-фактури № СФ7-07301 від 18 серпня 2015 р. на суму 24297,48 грн. та №СФ7-07302 від 18 серпня 2015 р. на суму 2697,35грн. були виставлені позивачем 18 серпня 2015 р. та отримані відповідачем 18 серпня 2015 р., про що свідчить дата та підпис відповідача на цих рахунках-фактурах (а.с.20,21).

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте, відповідач свої зобов'язання щодо оплати товару виконав частково, тобто сплатив позивачеві 2500,00грн., що підтверджується платіжним дорученням №489 від 18.11.15 (а.с.27), внаслідок чого станом на день звернення позивача з позовом до суду та на час розгляду справи у суді перед позивачем існує заборгованість в сумі 27494,83 грн. (29 994,83 -2500 = 27 494,83 грн.).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За нормами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим,сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 27494,83грн. обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, позивач на підставі п.7.3 договору просить стягнути з відповідача пеню, що згідно розрахунку позивача становить 4575,68 грн. та на підставі п.7.2 договору просить стягнути 20 % штрафу обчисленого від несвоєчасно сплаченої суми, що згідно розрахунку позивача становить 5998,97грн. (а.с.6,9).

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань з оплати товару, покупець сплачує постачальнику штраф у розмірі 20% від несвоєчасно сплаченої суми.

За пунктом 7.3 договору, за несвоєчасну оплату вартості товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,2 %, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період прострочення виконання зобов'язання, від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

З огляду на вимоги ч.1 ст. 4-7 і ст. 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок грунтується ( п.1.12 Постанови № 14).

Суд, перевіривши розрахунок штрафу, вважає його правильним, тому вимога про стягнення штрафу підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Обрахувавши суму пені самостійно, за вказаний позивачем період, з урахуванням часткової проплати та норм Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", сума пені згідно розрахунку проведеного судом на підставі нормативно-довідкової таблиці комп'ютерної програми "Законодавство" за період з 28.08.15 по 17.12.15, становить 4402,79 грн. В частині стягнення пені в сумі 172,89 грн. (4575,68грн. - 4402,79 грн.) суд відмовляє.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 1939,40грн. 20% річних за користування коштами, що нараховані на підставі п.7.7 договору, 290,92грн. 3% річних та 649,60грн. інфляційних нарахованих на підставі ст.625 ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо інфляційних нарахувань слід зазначити що дана вимога підлягає задоволенню в обсязі нарахованому позивачем, оскільки остання є законною та відповідає обставинам справи, хоча при їх обрахунку позивач припустився помилки, нарахувавши їх у меншому розмірі ніж слід.

Щодо стягнення 3% річних та 20% річних слід зазначити наступне.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми.

Пунктом 6.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", зазначено, що підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Пунктом 7.7. договору встановлено, що у випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у п. 4.4. Договору, до правовідносин між Сторонами застосовуються положення законодавства щодо надання кредиту, як відстрочення оплати за Товар та на таку прострочену суму нараховуються проценти в розмірі 20 % річних від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом встановлено факт порушення відповідачем грошового зобов'язання перед позивачем по договору поставки №23/ОД/ЖТ/15 від 22.04.15.

Сторони пунктом 7.7 договору передбачили такий вид відповідальності за прострочення оплати товару, як нарахування 20% річних за користування цими коштами.

Таким чином, позивач вправі вимагати від відповідача сплати 3% річних та 20% річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання.

Обрахувавши вказані величини самостійно, з урахуванням часткової проплати, суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 20% річних за користування коштами в розмірі 1866,79грн. та 3% річних в розмірі 280,02грн.

За ст.ст.627,629 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України, 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідач позов щодо підстав та предмету не оспорив, доказів сплати боргу не надав, у судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в розмірі 40693,00грн., з яких: 27494,83грн. боргу, 4402,79грн. пені, 5998,97грн. штрафу, 1866,79грн. 20% річних за користування коштами, 280,02грн. 3% річних, 649,60грн. інфляційних. У стягненні 172,89грн. пені, 66,61грн. 20% річних, 10,90грн. 3% річних слід відмовити за безпідставністю.

Витрати , пов'язані з оплатою судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог , оскільки він спонукав позивача звернутись з позовом до суду.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Елеватормаш" (10029, м.Житомир, вул.Ватутіна,55-А; код 38562591) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МД ІСТЕЙТ" (69006, м. Запоріжжя вул. В. Лобановського, 6А; код 32040840) - 27494,83грн. боргу, 4402,79грн. пені, 5998,97грн. штрафу, 1866,79грн. 20% річних за користування коштами, 280,02грн. 3% річних, 649,60грн. інфляційних, 1210,37грн. судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення 172,89грн. пені, 66,61грн. 20% річних, 10,90грн. 3% річних.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Тимошенко О. М.

Віддрукувати:

1- в справу

2-відповідачу (рек. з повідом.)