ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 925/1935/15

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Буднік А.М., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря" до Катеринопільської районної державної адміністрації про визнання договору оренди землі поновленим та вважати додаткову угоду укладеною

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов з вимогами:

- визнати поновленим договір оренди землі від 14.04.2015 року, укладений між Катеринопільською РДА Черкаської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря", зареєстрований у Катеринопільському районному відділі Черкаської регіональної філії ДЗК 17.10.2005 року за № 15-05-787-00005;

- вважати укладеною між Катеринопільською РДА Черкаської області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Зоря" без підписів сторін додаткову угоду від 14.09.2015 року до Договору оренди землі від 14.04.2005 року з моменту набрання чинності судового рішення на умовах, визначених угодою, проект якої позивачем наведено у прохальній частині позовної заяви.

Заявою про зменшення позовних вимог від 29.01.2016 року № 25 (а.с. 109) позивач зменшив свої позовні вимоги та просить розглядати лише першу вимогу про визнання договору поновленим.

Дана заява подана позивачем у відповідності до ст. 22 ГПК України, Зменшення розміру позовних вимог можливе до часу прийняття судового рішення у справі, а тому суд її приймає до розгляду.

У судовому засіданні позивач свої зменшені вимоги підтримав повністю та просить їх задовольнити.

Відповідач у відзиві на позов проти задоволення позову заперечує з мотивів, що він не може бути відповідачем у даній справі через втрату повноважень на розпорядження землями сільськогосподарського призначення поза межами населених пунктів та через відсутність в даний час в межах спірних земельних ділянок невитребуваних громадянами паїв, щодо яких можна продовжити договірні стосунки. Поданими суду заявами відповідач просив розгляд справи проводити без своєї участі.

Оскільки всі докази та пояснення сторін у справу зібрані, то неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Заслухавши доводи та пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

1 квітня 2015 року між сторонами по справі було укладено договір оренди землі (а.с. 10), за умовами якого відповідач передав, а позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться в адмінмежах Лисичобалківської сільської ради за межами населено пункту.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 58,87 га ріллі, які включають 13 не витребуваних земельних часток (паїв).

Орендна плата складає 9 240,465 грн. ( п. 9).

Договір укладено на 10 років. (п. 8). Після закінчення строку договору позивач (Орендар) має переважне право поновлення договору на новий строк. У цьому разі позивач (Орендар) повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку договору повідомити письмово відповідача (Орендаря) про намір продовжити його дію.

Договір зареєстровано у Катеринопільському районному відділі ЧРФ Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 17.10.2005 року за № 15-05-787-00005.

Пунктом 15 договору передбачено, що земельні ділянки передаються в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції.

14.04.2005 року сторонами складено акт прийому-передачі земельних ділянок площею 58,87 га, які включають 13 не витребуваних земельних часток (паїв) та знаходиться в адмінмежах Лисичобалківської сільської ради за межами населено пункту (а.с. 13).

30.05.2006 року сторонами складено додаток до договору оренди земельної ділянки від 14.04.2005 року (а.с. 14), за умовами якого погоджено, що в оренду передано земельна ділянка загальною площею 46,28 га ріллі, які включають 11 не витребуваних земельних часток (паїв). Орендна плата вноситься орендарем .... у розмірі 8091,67 грн. (1,5% на рік).

Додатком до договору від 25.06.2010 року (а.с. 16) сторонами було змінено загальну площу орендованих ділянок до 42,12 га, яку включають 10 не витребуваних земельних часток (паїв). Орендна плата збільшилася до 18455,04 грн. на рік.

За доводами позивача, з метою вирішення питання про продовження дії договору оренди землі від 14.04.2005 року на новий термін, 02.09.2015 року ним було направлено відповідачу лист № 183 (а.с. 18) з відповідним проханням та пропозицією внести змін до п. 8 договору про те, що він діє до 31.12.2025 року.

Також відповідачу з боку позивача було направлено лист № 197 від 15.09.2015 року (а.с. 19) з проектом додаткової угоди для поновлення дії договору оренди землі між сторонами.

У відповідь на звернення відповідач повідомив позивача листом від 28.09.2015 року № 01-14/3266 (а.с. 20) про те, що з 01.01.2013 року райдержадміністрації на їх території вже не передають у користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного виробництва. Крім того, Лисичобалківська сільська рада повинна остаточно вирішити питання про те, які паї на території орендованих позивачем земельних ділянок є відумерлими, оформити на них права згідно вимог ст. 1277 ЦК України та передати у власність територіальної громади села для подальшого розпорядження ними.

Позивач доводить, що він належним чином виконував умови договору оренди землі від 14.04.2005 року, повністю та вчасно сплачував орендну плату, а тому має право на продовження дії договору на тих же умовах.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 33 Закону України "Про оренду землі" яка повинна застосовуватися у тій редакції, яка була чинною на момент виникнення у позивача права на поновлення договору.

Як вбачається із приписів статті 33 Закону України "Про оренду землі", яка є чинною станом і на 2015 рік, законодавець визначив 2 самостійні підстави для продовження договірних стосунків по оренді землі:

- 1) право на укладення договору оренди на новий строк шляхом укладення додаткової угоди, яке має бути реалізовано до спливу строку договору оренди землі, що закріплено у ч. 1 - 5 цієї статті;

- 2) право вважати продовженим договір оренди землі у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні цього договору оренди.

Відповідні положення у вказаних частинах зазначеної статті дозволяють продовжувати орендні правовідносини, але у першому випадку це право повинно бути реалізовано до спливу договору оренди і за певною процедурою погодження між сторонами питання поновлення договору оренди, а у другому - воно може настати за відсутності заперечення іншої сторони проти поновлення дії договору, протягом визначеного строку після закінчення дії договору оренди.

Отже, відповідні частини повинні застосовуватись самостійно у залежності від обставин справи та підстав позову.

Аналогічного висновку щодо застосування статті 33 Закону України "Про оренду землі" у подібних правовідносинах дійшов Вищий господарський суд України у своїй постанові від 14 січня 2015 року у справі господарського суду Київської області № 911/2526/14.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України "Про оренду землі").

У відповідності до нової редакції ч. 4 ст. 122 Земельного Кодексу України, з 01.01.2013 року лише центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи (Держземагенство, правонаступником якого Держгеокадастр) передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті( повноваження Кабміну України), у власність або у користування для всіх потреб.

З цього часу до повноважень районних державних адміністрацій на їхній території віднесено лише передача земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) ведення водного господарства;

б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;

в) індивідуального дачного будівництва (вичерпний перелік).

Виходячи з викладеного, питання, про поновлення дії укладеного між сторонами договору оренди землі від 14.04.2005 року в даний час може вирішувати лише місцевий орган Держземагенства (Держгеокадастру).

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що землі за договором оренди від 14.04.2005 року є землями колективної форми власності, оскільки доказів про це на вимогу суду не надано.

У відповідності до ч. 3 ст. 24 ГПК України, господарський суд, встановивши до прийняття рішення, що позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, може за згодою позивача, не припиняючи провадження у справі, допустити заміну первісного відповідача належним відповідачем.

При вирішенні даного питання представник позивача заперечив проти заміни відповідача, однак відмовився від надання письмового пояснення з даного питання.

У відповідності до п. 1.3. постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" судам роз'яснено, що

заміна первісного відповідача належним відповідачем допускається лише за згодою позивача, яка має бути викладена в його письмовій заяві чи зафіксована в протоколі судового засідання. Якщо ж такої згоди не надано, то господарський суд у залежності від конкретних обставин справи вчиняє одну з таких дій: 1) розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і відмовляє в позові, оскільки відповідач не є належним; 2) залучає до участі у справі з власної ініціативи іншого відповідача згідно з частиною першою статті 24 ГПК.

Оскільки позивач не дав згоди на заміну відповідача, а для залучення Держземагенства в якості другого відповідача немає обґрунтованих підстав, то через неналежність відповідача - Катеринопільської районної державної адміністрації, яка втратила повноваження вирішувати питання продовження дії спірного договору із позивачем, у позові до цього відповідача слід відмовити повністю.

Крім того, позов не може бути задоволеним також і з таких підстав:

Відповідачем у справу разом із відзивом на позов від 21.12.2015 року № 939/01-14 надано довідку від 17.12.2015 року № 14-28-0.4-1771/2-15 Держгеокадастру у Катеринопільському районі про те, що в адмінмежах Лисичобалківської сільської ради невитребувані сертифікати на право на земельну частку (пай) відсутні (а.с. 94).

Щодо цієї довідки відповідач пояснює, що протягом 10 років чинності спірного договору кількість орендованих не витребуваних земельних часток (паїв) зменшувалася через оформлення на них прав з боку спадкоємців. В зв'язку із цим до договору вносилися зміни про зменшення загального розміру орендованої земельної ділянки. В даний час на території Лисичобалківської сільської ради взагалі відсутні не витребувані сертифікати на право на земельну частку (пай), що унеможливлює поновлення договору із позивачем.

Суд погоджується, що відсутність предмету оренди є об'єктивною перешкодою у поновленні дії договору оренди землі.

На заперечення проти довідки Держземагенства позивач надав довідку Лисичобалківської сільської ради від 22.12.15 року № 351 (а.с. 101) якою наводиться список із 8ми не витребуваних паїв загальною площею 33,21 га.

Протиріч між цими двома довідками у справі позивач не усунув.

Відповідач зі свого боку на довідку сільської ради слушно заперечив, що згідно п. 5 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року № 720/95 видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. З цих підстав до компетенції Лисичобалківської сільської ради не відноситься питання надання довідок про не витребувані земельні частки (паї).

Крім того, якщо загальна кількість не витребуваних паїв, вказана у довідці Лисичобалківської сільради (а.с. 101) -- 33,21 га відповідала б дійсності, то вже неможливо дотримати принцип поновлення договору між сторонами на тих же самих умовах згідно положень ст. 33 ЗУ "Про оренду землі", оскільки згідно останніх змін до спірного договору, в оренду позивачу передано 42,12 га (додаток від 25.06.2010 року а.с. 16).

Крім того, зменшення позивачем позовних вимог до розгляду лише вимоги про визнання поновленим договору оренди землі від 14.04.2005 року на той самий строк та на тих же умовах, не призведе до захисту та відновлення порушеного права, а тому є неналежним способом захисту. При цьому суд виходить з такого:

На вимогу суду позивач уточнив, що він просить задовольнити позовні вимоги на підставі ч. 6 ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" (а.с. 109 оборот). Для застосування цієї норми слід встановити, що орендар продовжує користуватися виділеною (орендованою) земельною ділянкою; орендар належно виконував та виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця (в місячний строк) про відмову в поновленні договору оренди, а також те, що належний відповідач зволікає та ухиляється від укладання додаткової угоди про поновлення договору.

При цьому судом враховано відповідний правовий висновок, викладений в постанові Верховного суду України від 25 лютого 2015 року у справі №6-219цс14.

Відповідно до частини 9 ст. 33 Закону України Про оренду землі відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Згідно ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, оскільки за змістом ст. 33 Закону України Про оренду землі підписання додаткової угоди, яка має оформлювати факт поновлення договору, є обов'язковим, то до відносин щодо її підписання підлягають застосуванню спеціальні норми Господарського кодексу України щодо порядку обов'язкового укладення чи зміни договорів.

За змістом ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. День набрання чинності рішенням суду, яким вирішено питання щодо переддоговірного спору, вважається днем укладення відповідного господарського договору, якщо рішенням суду не визначено інше.

Крім того, відповідно до частин 4, 5 ст. 188 Господарського кодексу України у разі, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк зарахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Відтак, нормами законодавства України прямо встановлена обов'язковість оформлення додаткової угоди до договору оренди землі для оформлення факту поновлення договору (ст. 33 Закону України Про оренду землі) та передбачена можливість укладення правочинів про зміну договору за рішенням суду (ст. ст. 187, 188 ГК України).

При цьому слід зазначити, що додаткова угода лише фіксує факт продовження правовідносин, які продовжуються з наступної дати, після припинення, а не з дати укладання додаткової угоди.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема застосування інших, передбачених законом, способів.

Укладення в судовому порядку додаткової угоди до договору за своєю правовою природою фактично є вимогою позивача про внесення зміни до договору згідно за рішенням суду, що в силу приписів п. 2.18 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 6 Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин є належним способом захисту порушеного права.

Натомість вимога про визнання договору поновленим є неналежним способом захисту права, виходячи з такого:

Положеннями ст. 20 ГК України та ст. 16 ЦК України визначені способи захисту прав і законних інтересів суб'єктів господарювання.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права та правове обґрунтування необхідності його захисту.

За таких обставин, вимога щодо встановлення або спростування певного факту не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до компетенції останнього згідно ст. 12 ГПК України не належать повноваження щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин. Встановлення факту, що має юридичне значення, спір між сторонами не вирішує, порушеного права не відновлює.

Встановлені факти, що мають юридичне значення, можуть бути доказом правомірності вимог чи заперечень у спорі, а не самостійним предметом господарського спору.

Позовна вимога про визнання поновленим договору оренди землі є нічим іншим як встановленням факту, що має юридичне значення для подальшого захисту права про спонукання до укладення додаткової угоди до договору. Юридичні факти можуть встановлюватися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

Договір оренди землі за настання певних обставин, перелічених у ст. 33 ЗУ "Про оренду землі" є поновленим в силу закону.

Таким чином, вимога позивача про визнання договору оренди землі поновленим на той же строк і на тих же умовах, є вимогою про визнання факту що має юридичне значення, що суперечить ст. 12 ГПК України та не відповідає способам захисту порушеного права, передбаченим ст. 16 ЦК України, ст.20 ГК України, ст. 152 ЗК України.

В пункті 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції зазначено, що господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК.

На підставі викладеного, підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 24 лютого 2016 року

Суддя Н.М. Спаських