РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/1390/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек»
доДержавного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною
простягнення 74097 грн. 87 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Петровський В.В. - представник за довіреністю б/н від 03.11.2015;

від відповідача: Мухіна Н.М. - представник за довіреністю № 07 від 29.01.2016.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

29.01.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек» з вимогами до Виробничого комплексу «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення 74097 грн. 87 коп., з яких 40000 грн. 00 коп. основного боргу, 13173 грн. 71 коп. пені, 967 грн. 00 коп. 3% річних та 19957 грн. 16 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору на надання послуг № 1/12 від 12.06.2014, не у повному обсязі здійснив оплату за користування навантажувачем УН-053 у період з червня по серпень 2014 року, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 40000 грн. 00 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати за користування навантажувачем УН-053, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 13173 грн. 71 коп., 3% річних у розмірі 967 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 19957 грн. 16 коп. за період з 09.09.2014 по 01.07.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1390/16, розгляд справи призначено на 16.02.2016.

У судовому засіданні 16.02.2016 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому визнав суму основного боргу та зазначив щодо необґрунтованості здійсненого позивачем розрахунку пені, оскільки він не відповідає положенням ч. 6 ст 232 Господарського кодексу України.

У судовому засіданні 16.02.2016 представник позивача подав заяву про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а саме позивач просив замінити Виробничий комплекс «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною з огляду на те, що ВК «Техносервіс» є відокремленим підрозділом ДП «Укрекоресурси» без статусу юридичної особи.

Розглянувши у судовому засіданні 16.02.2016 вказану заяву позивача суд відмовив у її задоволенні з огляду на таке.

Так, в ухвалі про порушення у даній справі суд зазначив у якості відповідача саме Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

При цьому, у судовому засіданні 16.02.2016 представник позивача підтвердив, що належним відповідачем у даній справі є Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною - юридична особа за законодавством України, а не Виробничий комплекс «Техносервіс», який є відокремленим підрозділом Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Таким чином, позивач у судовому засіданні підтвердив, що позовні вимоги заявлено саме до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, а не до його відокремленого підрозділу - Виробничого комплексу «Техносервіс».

Крім того, відповідач у судовому засіданні 16.02.2016 підтвердив, що Виробничий комплекс «Техносервіс» є відокремленим підрозділом, а юридичною особою є саме Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, а тому відповідальність за порушення зобов'язання за Договором № 247 від 03.05.2012 повинна нести саме юридична особа (Державне підприємство з питань поводження з відходами як вторинною сировиною), оскільки вказаний договір укладено від її імені вказаним відокремленим підрозділом.

Зважаючи на вищевикладене, суд здійснює розгляд позовних вимог позивача саме до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною як відповідача у даній справі.

Водночас, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек» суд залишає без задоволення зважаючи на вищевикладене та встановлення судом факту пред'явлення позову саме до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Крім того, суд зазначає, що інститут заміни неналежного відповідача на належного передбачає заміну однієї юридичної особи на іншу юридичну особу, а не її відокремленого підрозділу, філії або інших суб'єктів, які не можуть бути стороною у господарському процесі.

У п. 1.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" сказано, що у разі якщо заява (клопотання) про залучення іншого відповідача або про заміну відповідача залишається судом без задоволення, то ухвала з цього приводу не виноситься, а про відхилення відповідної заяви (клопотання) зазначається в описовій частині рішення суду або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2016 надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2016 надав усні пояснення по справі, суму основного боргу визнав.

У судовому засіданні 16.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

12.06.2014 між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в особі Виробничого комплексу «Техносервіс» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек» (виконавець) укладено Договір № 1/12 на надання послуг, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець надає йому послуги оренди навантажувача УН-053 без палива (заправку проводить замовник самостійно) на умовах цього договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору № 1/12 від 12.06.2014 ціна надання послуг обладнанням протягом однієї машино-зміни (15 машино годин) надання послуг складає 1500 грн. 00 коп.

Згідно з п. 2.2 Договору № 1/12 від 12.06.2014 облік машино-змін ведеться в машино змінних рапортах.

Згідно з п. 2.3 Договору № 1/12 від 12.06.2014 оплата за надані виконавцем послуги здійснюються в українській національній валюті (гривнях) шляхом перерахування грошових коштів замовника на банківський рахунок виконавця.

Відповідно до п. 4.2.1 Договору № 1/12 від 12.06.2014 замовник зобов'язаний своєчасно в установлений договором термін оплачувати надані послуги.

Згідно з п. 7.1 Договору № 1/12 від 12.06.2014 він набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014.

У преамбулі Договору № 1/12 від 12.06.2014 зазначено, що договір укладається Виробничим комплексом «Техносервіс» Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною в особі керівника, який діє на підставі довіреності від 04.06.2014 № 91 та положення про виробничий комплекс.

При цьому, суд зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо повноважень на укладення Договору № 1/12 від 12.06.2014 саме Виробничим комплексом «Техносервіс», який є відокремленим підрозділом без статусу юридичної особи, від імені Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг, оскільки договором не передбачено передання об'єкту (навантажувача УН-053) безпосередньо замовнику, а лише вказано на надання послуг з використання навантажувача УН-053 силами виконавця послуг (п. 3.2.3 Договору № 1/12 від 12.06.2014).

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що за період з червня 2014 року по серпень 2014 року відповідачу були надані послуги навантажувача УН-053, що підтверджується долученими позивачем до позовної заяви та у судовому засіданні 16.02.2016 копіями актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) за вказаний період (акти підписані та скріплені печатками уповноваженими представниками сторін), та не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні 16.02.2016.

Зокрема, позивачем долучено до матеріалів справи копію акту № ОУ-0000019 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на суму 10000 грн. 00 коп. (складений сторонами 27.06.2014), копію акту № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на суму 13500 грн. 00 коп. (складений сторонами 27.06.2014), копію акту № ОУ-0000024 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на суму 40500 грн. 00 коп. (складений сторонами 31.07.2014), копію акту № ОУ-0000034 здачі-прийняття робіт (надання послуг) на суму 36000 грн. 00 коп. (складений сторонами 30.08.2014), що разом становить 100000 грн. 00 коп.

Судом встановлено, що відповідач не у повному обсязі виконав свій обов'язок за Договором № 1/12 від 12.06.2014 в частині оплати за послуги навантажувача УН-053, сплативши позивачу грошові кошти у загальному розмірі 60000 грн. 00 коп., що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи копіями банківських виписок та долученими відповідачем до матеріалів справи у судовому засіданні 16.06.2015 копіями виписок із системи «Клієнт банк», з яких, зокрема, вбачається, що 12.08.2014 відповідач сплатив позивачу 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000034 від 29.07.2014), 30.07.2014 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000034 від 29.07.2014), 22.07.2014 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000033 від 22.07.2014), 16.07.2014 - грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000026 від 12.06.2014), 02.07.2014 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000026 від 12.06.2014), 27.06.2014 - грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000026 від 12.06.2014), 17.06.2014 - грошові кошти у розмірі 10000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата згідно з рахунком-фактурою № СФ-0000026 від 12.06.2014).

Вказані рахунки-фактури долучені позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 16.02.2016.

Таким чином, враховуючи що відповідач повинен був сплатити позивачу за користування об'єктом оренди - навантажувачем УН-053 за період з червня 2014 року по серпень 2014 року грошові кошти у загальному розмірі 100000 грн. 00 коп., а сплатив лише 60000 грн. 00 коп., суд дійшов висновку, що у відповідача виникла заборгованість за Договором № 1/12 від 12.06.2014 у розмірі 40000 грн. 00 коп.

Вказаний розмір заборгованості також підтверджується у складеному представниками сторін акті звірки станом на 31.12.2014, копія якого долучена позивачем до позовної заяви, та сума основного боргу у розмірі 40000 грн. 00 коп. була визнана відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні 16.02.2016 (відповідно до довіреності № 07 від 29.01.2016 представник відповідача має право на визнання позову).

При цьому, судом встановлено, що умовами Договору № 1/12 від 12.06.2014 сторони не визначили строку здійснення відповідачем оплати за користування навантажувачем УН-053.

Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 № 14, днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із претензією про сплату заборгованості за Договором № 1/12 від 12.06.2014 у розмірі 40000 грн. 00 коп. (за актами здачі-прийняття робіт № ОУ-0000019 на суму 10000 грн. 00 коп. (складений сторонами 27.06.2014), № ОУ-0000020 на суму 13500 грн. 00 коп. (складений сторонами 27.06.2014), № ОУ-0000024 на суму 40500 грн. 00 коп. (складений сторонами 31.07.2014), № ОУ-0000034 на суму 36000 грн. 00 коп. (складений сторонами 30.08.2014), яка була отримана Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною 04.11.2015, що підтверджується вхідним реєстраційним штампом відповідача на претензії за № 1650 (копія претензії долучена позивачем до позовної заяви, оригінал - до матеріалів справи у судовому засіданні 16.02.2016).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 40000 грн. 00 коп. в строк до 11.11.2015 (включно).

Будь-яких інших доказів звернення до відповідача із вимогою про сплату заборгованості, які були надіслані раніше, за Договором № 1/12 від 12.06.2014 у розмірі 40000 грн. 00 коп. позивачем суду не надано.

Судом встановлено, що відповідач не сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 40000 грн. 00 коп., що було визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні 16.02.2016.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною у розмірі 40000 грн. 00 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не заперечувались, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек» в частині стягнення з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною суми основного боргу у розмірі 40000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати за послуги користування навантажувачем УН-053, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 13173 грн. 71 коп., 3% річних у розмірі 967 грн. 00 коп. та інфляційні втрати у розмірі 19957 грн. 16 коп. за період з 09.09.2014 по 01.07.2015.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з 5.2 Договору № 1/12 від 12.06.2014 за порушення термінів оплати понад 10 днів замовник зобов'язується відшкодувати виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплачених послуг за кожний день затримки оплати.

Як встановлено судом, зважаючи на дату отримання відповідачем претензії про сплату заборгованості - 04.11.2015, відповідач повинен був сплатити позивачу грошові кошти у розмірі 40000 грн. 00 коп. в строк до 11.11.2015 (включно), у зв'язку з чим прострочення виконання відповідачем свого обов'язку з оплати виникло з 12.11.2015, з огляду на що суд відмовляє позивачу в частині позовних вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 13173 грн. 71 коп., нарахованої за період з 09.09.2014 по 01.07.2015, у зв'язку з відсутністю порушеного права за вказаний період нарахування.

При цьому, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, прострочення виконання відповідачем свого обов'язку з оплати виникло з 12.11.2015, з огляду на що суд відмовляє позивачу в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 09.09.2014 по 01.07.2015, у зв'язку з відсутністю порушеного права за вказаний період нарахування, оскільки в межах заявленого позивачем періоду нарахування прострочення оплати не виникало.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090, м. Київ, вул. Лобачевського, буд. 23-В; ідентифікаційний код: 20077743) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автобудтрек» (04070, м. Київ, вул. Щекавицька, буд. 36; ідентифікаційний код: 33548843) грошові кошти у розмірі 40000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 743 (сімсот сорок три) грн. 88 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.02.2016

Суддя І.М. Отрош