КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа№ 910/29640/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тарасенко К.В.

Тищенко О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явились

від відповідача-1: не з'явились

від відповідача-2: не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016р.

у справі № 910/29640/15 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України

до Адвокатського об'єднання "Адвокатська фірма "Бізнес-Право"

(відповідач-1)

Публічного акціонерного товариства "Українська страхова

компанія "Гарант-Авто" (відповідач-2)

про визнання недійсним договору

В судовому засіданні 24.02.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015р. Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Адвокатського об'єднання «Адвокатська фірма «Бізнес-Право» (відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (відповідач-2) про визнання недійсним договору цесії № 601/24/3481 від 18.11.2014р., укладеного між відповідачами 1 та 2.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував на те, що укладений між відповідачами договір цесії № 601/24/3481 від 18.11.2014р. є вкрай невигідним для останнього та порушує права інших осіб на одержання сум заборгованості від ПАТ «УСК «Гарант-Авто», а тому спірний договір суперечить інтересам держави і суспільства та має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Заперечуючи проти позову, відповідач-1 зазначав про те, що позивач безпідставно ототожнює свій інтерес з інтересами держави та вказував на те, що ПАТ «УСК «Гарант-Авто» не здійснює заходів щодо стягнення заборгованості, не має можливості сплатити судовий збір, працівники не здійснюють ефективну роботу, а тому укладення договору цесії не може вважатися невигідним для ПАТ «УСК «Гарант-Авто».

Відповідач-2 позов визнавав та стверджував, що в договорі не зазначено банківські реквізити, на які мають бути перераховані грошові кошти, а договір цесії укладений з боку відповідача-2 з перевищенням повноважень Головою правління ОСОБА_2 без попереднього письмового погодження Загальних зборів акціонерів ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Пояснення відповідача-2 щодо визнання позову підписано та подано до суду тимчасовим адміністратором ПАТ «УСК «Гарант-Авто» ОСОБА_3 15.12.2015р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2016р. у справі №910/29640/15 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом норм процесуального та матеріального права, рішення прийнято з неправильним з'ясуванням фактичних обставин справи, оскільки судом не досліджено, що позивач просив визнати спірний договір недійсним у зв'язку з його невідповідністю інтересам держави та суспільства, а не з підстав порушення публічного порядку. Суд безпідставно не прийняв до уваги визнання позову тимчасовим адміністратором ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та не врахував наданих ним пояснень щодо можливого перевищення посадовими особами ПАТ «УСК «Гарант-Авто» своїх повноважень при підписанні спірного договору, та не надав оцінку обставинам укладення спірного договору.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України 02.02.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р., у зв'язку з перебуванням суддів Гончарова С.А. та Шаптали Є.Ю. у відпустці, сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя - Скрипка І.М., судді - Тарасенко К.В., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 24.02.2016р.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача-1 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

22.02.2016р. від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку тим, що відповідальні особи за ведення даної справи не можуть бути присутніми в судовому засіданні.

Представники сторін в судове засідання апеляційної інстанції 24.02.2016р., будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з'явились, причини неявки відповідачів 1 та 2 суду не відомі.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін обов'язковою не визнавалась, позивачем на загальних підставах не доведено неможливість направлення інших представників в судове засідання 24.02.2016р., зважаючи на відсутність підстав для задоволення клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частини 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18.11.2014р. між Публічним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (відповідач-2, цедент за договором) та Адвокатським об'єднанням «Адвокатська фірма «Бізнес-Право» (відповідач-1, цесіонарій за договором) укладено договір цесії №601/24/3481, відповідно до п. 1 якого цедент передає (відступає) цесіонарію усі права вимоги (надалі - «права вимоги») в зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, відомості про які визначені у відповідному акті прийняття-передання прав вимог, а цесіонарій приймає вказані права вимоги та зобов'язується сплатити відповідну ціну на користь цедента на умовах, визначених договором.

Згідно п. 2 договору права вимоги, які є предметом договору, належать цеденту у результаті виплати ним як страховиком за договорами майнового страхування страхового відшкодування на користь своїх страхувальників, які з моменту відповідної ДТП і до отримання страхового відшкодування мали статус потерпілого (кредитора) у зобов'язанні з відшкодування шкоди.

Договір є оплатним. Ціна та умови проведення цесіонарієм оплати на користь цедента визначаються сторонами в Протоколі погодження ціни та умов оплати, що є додатком №2 до договору (п. 5 договору).

Згідно п. 7 договору цедент гарантує, що заборгованість боржників, право вимоги до яких є предметом договору, існує, не погашена і не прощена, права вимоги не передані цедентом третім особам. Цедент гарантує, що між ним і боржниками не існує договірних зобов'язань, які забороняють або обмежують можливість відступлення третім особам прав вимоги, що є предметом договору.

Договір, згідно п. 14, набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Відомості про права вимоги, які передаються за договором від цедента до цесіонарія, вказані сторонами в акті прийняття-передання прав вимоги (надалі - «Акт»), який є додатком №1 до договору.

Відповідно до розділу «Реквізити та підписи сторін» договору цесії № 601/24/3481 від 18.11.2014р. ПАТ «УСК «Гарант-Авто» договір підписано В.о. голови правління ОСОБА_2 та В.о. заступника голови правління з фінансів ОСОБА_4, і посвідчено печаткою товариства, а від імені АО «АФ «Бізнес-Право» - президентом адвокатського об'єднання ОСОБА_5, та посвідчено печаткою АО «АФ «Бізнес-Право».

Доводи апелянта (позивача) про те, що укладений між відповідачами договір цесії № 601/24/3481 від 18.11.2014р. вчинено В. о. голови правління ПАТ «УСК «Гарант-Авто» ОСОБА_2 з перевищенням наданих йому Статутом повноважень, не приймаються колегією суддів до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 10.1 Статуту ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» органами правління Товариства є: Загальні Збори Акціонерів, Наглядова Рада, Правління та Ревізійна комісія.

Згідно п. 13.2. Статуту до складу Правління входить 3 особи: Голова Правління, Заступник Голови Правління з фінансів та Заступник Голови Правління, які обираються Наглядовою Радою.

Голова Правління разом із Заступником Голови Правління з фінансів вчиняє правочини, укладає та підписує згідно з вимогами чинного законодавства договори та угоди ціною до 500 000, 00 грн. (підп. 13 п. 13.6.2. Статуту).

Відповідно до п. 13.10. Статуту у разі неможливості виконання головою правління своїх повноважень (відрядження, хвороба, відпустка тощо), його повноваження здійснює виконуючий обов'язки Голови Правління, який призначається наказом Голови Правління або рішенням Наглядової Ради із зазначенням строку призначення. У випадку відкликання Голови Правління, Наглядова Рада може обрати виконуючого обов'язки Голови Правління. Виконуючий обов'язки Голови Правління має усі права та виконує усі обов'язки Голови Правління, передбачені цим Статутом, внутрішніми документами Товариства та чинним законодавством, у тому числі щодо виконання раніше прийнятих рішень Загальних Зборів Акціонерів та Наглядової Ради.

Згідно частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Пунктом 3 статті 92 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (ст. 97 ЦК України).

Згідно п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до пункту 3.3 вказаної постанови пленуму ВГСУ припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» передало, а АО «Адвокатська фірма «Бізнес-Право» прийняло на себе права вимоги, що підтверджується актом приймання-передання прав вимоги, належним чином завірена копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 18-33).

Протоколом погодження ціни та умов оплати сторони погодили, що ціна, яку цесіонарій зобов'язується сплатити цеденту у зв'язку з отриманням від останнього прав вимог за договором, складає 25 (двадцять п'ять) відсотків від суми права вимоги, заборгованість за яким погашена Боржником на користь цесіонарія. До моменту отримання цесіонарієм коштів від боржника (іншої особи, що погашає його борг) цедент не має права вимагати від цесіонарія сплати відповідної ціни.

З огляду на викладені умови договору позивачем не доведено укладення керівником відповідача-2 спірного договору за ціною більшою ніж 500 000, 00 грн.

Жодних доказів щодо вчинення В. о. голови правління ПАТ «УСК «Гарант-Авто» ОСОБА_2 спірного договору з перевищенням наданих йому Статутом повноважень позивачем суду не надано.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись з даним позовом до суду про визнання недійсним договору цесії №601/24/3481 від 18.11.2014р., позивач вказував на те, що спірний договір є вкрай невигідним для ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та порушує права інших осіб на одержання сум заборгованості від ПАТ «УСК «Гарант-Авто». Позивач зазначає, що станом на день укладання договору ПАТ «УСК «Гарант-Авто» мало чисельну заборгованість перед державою, потерпілими, страхувальниками та МТСБУ. Не здійснюючи заходи щодо самостійного стягнення заборгованості, а залишаючи за собою право на отримання лише її частини ПАТ «УСК «Гарант-Авто» позбавило зазначених осіб можливості отримати суму боргу за рахунок стягнутих/отриманих коштів, а тому, на думку позивача, даний договір суперечить інтересам держави і суспільства та має бути визнаний недійсним на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Таким чином, укладаючи договір цесії № 601/24/3481 від 18.11.2014р., сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов для договору даного виду, погодили взаємні права та обов'язки, а отже умови спірного договору не суперечать вимогам чинного законодавства, не порушують інтереси держави та суспільства.

В свою чергу, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували те, що спірний договір укладено з недодержанням вимог щодо відповідності такого правочину інтересам держави і суспільства, що свідчить про необґрунтованість посилань позивача на те, що спірний договір є вкрай невигідним для ПАТ «УСК «Гарант-Авто» та порушує права інших осіб на одержання сум заборгованості від останнього.

Відповідно до п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Однак позивачем не доведено обставини, з якими положення ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання договору недійсним.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, інтересам держави і суспільства, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України відсутні.

При цьому, помилкове посилання суду першої інстанції в мотивувальній частині рішення на підставу позову як порушення публічного порядку, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, а є лише підставою для зміни апеляційним судом мотивів відмови у позові (мотивувальної частини рішення).

Згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 29.12.2015р. №3474 усунуто тимчасового адміністратора ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» ОСОБА_3 від виконання обов'язків у зв'язку з невідповідністю його вимогам, встановленим Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

З огляду на те, що підставою усунення тимчасового адміністратора відповідача-2 ОСОБА_3 від виконання обов'язків слугувала заява ОСОБА_7 (акціонера та власника 10% статутного капіталу відповідача-2) про вчинення кримінального правопорушення тимчасовим адміністратором (вх. № Л-4753 від 23.11.2015р.), а згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2015р. (справа № 757/36058/15-ц) на користь ОСОБА_3 з відповідача-2 присуджено до стягнення 191 075, 32 грн. заборгованості, а згідно рішення того ж суду від 02.11.2015р. (справа № 757/40473/15-ц) присуджено до стягнення 92 859, 33 грн. заборгованості, згідно рішення того ж суду від 17.07.2015р. (справа № 757/24787/15-ц) присуджено стягнення 200 212, 98 грн., отже тимчасовий адміністратор відповідача-2 ОСОБА_3 є його кредитором, а тому не може бути тимчасовим адміністратором відповідача-2.

У зв'язку з цим, не дивлячись на те, що тимчасового адміністратора було усунуто від виконання обов'язків після подання ним пояснень суду першої інстанції 15.12.2015р. (а. с. 172-174) про визнання позову, місцевий господарський суд правомірно не прийняв вказані пояснення до відома.

Крім того, визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для його задоволення, оскільки наявні в матеріалах справи докази та пояснення сторін суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, висновки місцевого господарського суду відповідають встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення від 19.01.2016р.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016р. у справі № 910/29640/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016р. у справі №910/29640/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/29640/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді К.В. Тарасенко

О.В. Тищенко