ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2016 р. Справа № 914/2592/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючий суддя Бойко С. М.

суддів Мирутенко О. Л.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Фіна Н.

за участю представників:

від позивача не з'явився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод

на рішення господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року

у справі № 914/2592/15 (суддя Манюк П. Т.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач, м. Харків

до відповідача: Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод , м. Львів

про стягнення 1 990 162, 73 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року в справі №914/2592/15 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-постач суму в розмірі 2 029 803, 61 грн., з яких, 1 110 649, 92 грн. основного боргу, 56 291, 36 грн. 3% річних, 823 098, 87 грн. інфляційних втрат, 39 763, 46 грн. судового збору.

Судом першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу, 3% річних позовні вимоги задоволені, оскільки судом встановлені обставини отримання відповідачем товару передбаченого договором та порушення зобовязання в частині несплати. Судом відмовлено в стягненні 123, 14 грн. інфляційних втрат у звязку з помилкою в розрахунках позивача.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року в справі №914/2592/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Апелянт зазначає, що судом взято до уваги накладні та довіреності на отримання товару, яким ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уповноважено на отримання товару. Однак, скаржник вважає, що при огляді вказаних довіреностей вбачається значна розбіжність між дійсним підписом Голови Правління Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_6 та підписом вчиненого ним на зазначеній довіреності. Також апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції було проігноровано подане через канцелярію Господарського суду Львівської області представником відповідача ОСОБА_7 Львівський локомотиворемонтний завод клопотання про долучення до матеріалів справи копії листа Державної фіскальної служби України № 2566/7/28-06-42-0020/321 від 18.09.2015 року щодо надання інформації по ТзОВ ТКФ Схід-постач, в якому встановлено, що даний платник за адресою реєстрації не знаходився, договорів оренди приміщення зазначеного в документах не укладав, згідно пояснень посадових осіб, підприємство зареєстровано за винагороду. Також апелянт у поданій апеляційній скарзі звертає увагу на те, що місцезнаходження (юридична адреса) позивача у даній справі є територія проведення антитерористичної операції. Актом терористичної організації, а саме-законом Луганської народної республіки ,,Про систему оподаткування ЛНР визначено, що, зокрема, і позивач у даній справі є платником податків у бюджет даної терористичної організації. Відповідно, перерахування коштів вказаній юридичній особі підпадає під визначення ,,фінансування тероризму''.

У відзиві на дану апеляційну скаргу, позивач заперечив проти її задоволення просив рішення господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року в справі №914/2592/15 залишити без змін з підстав того, що судом першої інстанції всебічно та в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Представник позивача в судове засідання не зявився, при цьому подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Повноважний представник апелянта в судове засідання повторно не зявився, через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із неможливістю бути присутнім в судовому засіданні 10.02.2016 року через перебування на лікарняному.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у звязку з відсутністю його представника (з причин, повязаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.1-5 ст.28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не повязаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (стаатті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (постанова Пленуму Вищого Господарського Суду України №18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції). Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод - без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судомами, 18.03.2013 р. між сторонами був укладений договір поставки № ВЗК-068/13, відповідно до умов якого позивач зобовязується у 2013 р. поставити відповідачу товари, зазначені в специфікації № 1, а відповідач прийняти і оплатити такі товари. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: гальмівне обладнання. Кількість товарів: згідно специфікації №1.

Згідно п. 3.1 додаткової угоди від 30.12.2013 р. № 1 ціна договору становить 8 112 724, 56 грн.

На виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 1 131 508, 32 грн.

Приписами ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторони в п. 4.1 договору погодили, що розрахунки проводяться в безготівковій формі на розрахунковий рахунок позивача протягом 60 календарних днів після поставки продукції.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із банківської виписки про рух коштів по рахунку позивача ( том 2, а.с. 2), відповідачем отриманий товар оплачено частково, 28.03.2014 р. на суму 20 858, 40 грн., внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 1 110 649, 92 грн.

Зокрема, за видатковими накладними (том 1, а.с. 36-75) від 04.04.2013 року № 2 на суму 52 849.20 грн.; від 08.04.2013 року № 3 на суму 47 360,16 грн., від 15.04.2013 року № 4 на суму 28 008,00 грн., від 15.04.2013 року № 5 на суму 83 548.80 грн., від 18.04.2013 року № 8 на суму 5 808,00 грн., від 16.05.2013 року № 2 на суму 69 807,84 грн., від 21.05.2013 року № 4 на суму 38 808,00 грн., від 25.05.2013 року № 7 на суму 16 440,00 грн., від 11.06.2013 року № 2 на суму 7 480,80 грн., від 20.06.2013 року № 3 на суму 10 912,80 грн., від 20.06.2013 року № 5 на суму 13 318.80 грн., від 01.07.2013 року № 1 на суму 120 283,20 грн., від 16.07.2013 року № 2 на суму 12 466,80 грн., від 16.07.2013 року № 3 на суму 9 000,00 грн., від 27.08.2013 року № 3 на суму 6 998,40 грн., від 11.09.2013 року № 1 на суму 13 418,40 грн., від 11.09.2013 року № 2 на суму 14 376,00 грн., від 18.09.2013 року № 5 на суму 10 254.00 грн., від 04.10.2013 року № 1 на суму 37 531,20 грн., від 07.10.2013 року № 2 на суму 34 072,80 грн., від 17.10.2013 року № 3 на суму 3 388,80 грн., від 25.10.2013 року № 5 на суму 3 388,80 грн., від 05.11.2013 року № 1 на суму 13 996,80 грн., від 16.11.2013 року № 2 на суму 67 776,00 грн., від 26.11.2013 року № 3 на суму 19 834,80 грн., від 02.12.2013 року № 1 на суму 10 896,00 грн., від 04.12.2013 року № 2 на суму 72 201,60 грн., від 06.12.2013 року № 4 на суму 13 200,00 грн., від 09.12.2013 року № 6 на суму 12 945,60 грн., від 16.12.2013 року № 8 на суму 5 976,00 грн., від 18.12.2013 року № 9 на суму 32 774,40 грн., від 18.12.2013 року № 10 на суму 9 072,00 грн., від 19.12.2013 року № 11 на суму 40 887,36 грн., від 06.02.2014 року № 1 на суму 107 625,60 грн., від 20.03.2014 року № 1 на суму 16 104,00 грн., від 20.03.2014 року № 2 на суму 10 500,00 грн., від 21.03.2014 року № 4 на суму 49 87,20 грн., від 16.05.2014 року № 3 на суму 28 110,24 грн., від 02.06.2014 року № 1 на суму 17 181,12 грн. у відповідача утворилася заборгованість в розмірі 1 110 649, 92 грн. Факт прийняття товару відповідачем підтверджується довіреностями (том 1, а.с. 75-93) виданими на імя ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме: від 26.03.2013р. № 344, від 15.04.2013р. № 466, від 14.05.2013р. № 621, від 07.06.2013р.№ 819, від 20.06.2013 р. № 924, від 16.07.2013р. № 1065, від 27.08.2013р. № 1351, від 18.09.2013р. № 1490, від 04.10.2013р. № 1605, від 16.10.2013р. № 1684, від 25.10.2013р. № 1766, від 05.11.2013р. № 1832, від 15.11.2013р. № 1916, від 26.11.2013 р. № 1998, від 04.12.2013р. № 2047, від 03.02.2014р. № 46, від 20.03.2014р. № 216, від 16.05.2014р. № 458, від 02.06.2014р. № 539.

Відтак, враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно задоволено вимогу про стягнення основного боргу в розмірі 1 110 649, 92 грн.

Господарським судом першої інстанції правильно встановлено, що пунктом 7.1. Договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором.

Згідно статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду звертає увагу на розяснення Пленуму Вищого господарського суду України у Постанові №14 від 17.12.2013р. що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання (п.3.1). Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.3.2).

Позивачем було нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 56 291, 36 грн. та інфляційні втрати в розмірі 823 222, 01 грн.

В частині позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 56 291, 36 грн., колегія суддів перевіривши розрахунки (а.с. 23-26), вважає, що останні проведено вірно, а тому позовні вимоги в цій частині задоволені правомірно.

В частині стягнення інфляційних втрат, як обгрунтовано зазначив суд першої інстанції, позивачем невірно визначено період виникнення заборгованості згідно з видатковою накладною від 16.05.2013 р. № 2 на суму 69 807, 84 грн., що призвело до неправильного розрахунку суми інфляційних втрат, відтак позовні вимоги в цій частині задоволено частково в розмірі 823 098, 87 грн.

У поданій апеляційній скарзі скаржник зазначає про те, що підпис на довіреностях якими ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уповноважено на отримання товару, не відповідає дійсному підпису Голови Правління ОСОБА_7 ,,Львівський ЛРЗ ОСОБА_6.

ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки належність підпису особі відноситься до спеціальних знань, доказів наявності невідповідності підпису особі належними доказами доказування апелянтом не подано, як письмового доказу-висновку спеціаліста, пояснень посадової особи щодо заперечень оригінальності його підпису на виданих ним довіреностях.

А тому клопотання апелянта про призначення почеркознавчої експертизи поданого при розгляді даної справи в апеляційній інстанції, яке останній обгрунтовує розбіжністю між дійсним підписом голови правління ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод ОСОБА_6 та підписом вчиненим у довіреності про отримання товару грунтується на припущенні та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для розяснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути розяснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи повязана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст. 41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обовязок.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 Про деякі питання практики призначення судової експертизи, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З огляду на все вищенаведене, та те, що довіреність окрім керівника підприємства відповідача підписана ще й головним бухгалтером та засвідчена відтиском печатки ПАТ Львівський локомотиворемонтний завод, суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних у матеріалах справи, а відтак, в задоволенні клопотання апелянта про призначення судової експертизи суд відмовляє.

Також апелянт посилається на те, що місцезнаходження (юридична адреса) позивача у даній справі є територія проведення антитерористичної операції, актом терористичної організації, а саме-законом Луганської народної республіки Про систему оподаткування ЛНР визначено, що, зокрема, і позивач у даній справі є платником податків у бюджет даної терористичної організації. Відповідно, перерахування коштів вказаній юридичній особі підпадає під визначення фінансування терроризму, не заслуговує на увагу, оскільки в матеріалах справи міститься копія виписки з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців згідно якої місцезнаходження юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю ТКФ Схід-Постач є м.Харків, вул. Сумська,39, офіс 131.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 26.10.2015 року в справі №914/2592/15, залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Львівський локомотиворемонтний завод залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 15.02.2016 р.

Головуючий -суддя Бойко С. М.

Суддя Мирутенко О. Л.

Суддя Якімець Г. Г.