РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/997/16

За позовом Комунального закладу «Міська лікарня №9»

до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»

про стягнення 6 562,85 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

Обставини справи:

Комунальний заклад «Міська лікарня №9» (надалі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (надалі - відповідач) заборгованості по оплаті вартості послуг в розмірі 6 562,85 грн., в тому числі 3 884,99 грн. основного боргу, 194,25 грн. пені, 154,81 грн. 3% річних та 2 328,80 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору про надання медичних послуг застрахованим у ВАТ «УСК «Дженералі Гарант» №56 від 01.07.2010р. не в повному обсязі здійснив оплату за надані позивачем медичні послуги, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість за період з 01.04.2014р. по 05.08.2014р.

Відповідач відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2016р. прийнято позовну заяву до провадження суддею Морозов С.М., присвоєно їй номер №910/997/16 та призначено судове засідання на 16.02.2016р.

Окрім того, ухвалою від 27.01.2016р. судом було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до винесення рішення в даній справі.

В судове засідання 16.02.2016р. представники від сторін не з'явились.

Від позивача до суду надійшла заява про можливість розгляду справи за відсутності повноважного представника в судовому засіданні.

За висновками суду, Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» було належним чином повідомлене про час та місце розгляду справи. При цьому, господарський суд виходить з наступного.

За приписами ст. 65 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п. 11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Згідно із ч. 4 ст. 89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

За змістом наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача на теперішній час є: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19, офіс 3.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано, в тому числі, ухвалу від 27.01.2016р. з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Конверт з судовою кореспонденцією повернуто до було не було.

З приводу неявки відповідача в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

В судовому засіданні 16 лютого 2015 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2010р. між Відкритим акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Дженералі гарант», яке перейменоване в Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», (замовник за Договором) та позивачем (виконавець за Договором) укладено Договір про надання медичних послуг застрахованим у ВАТ «УСК «Дженералі Гарант» №56 (надалі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого відповідач доручає, а позивач приймає на себе зобов'язання, в разі настання страхового випадку надавати медичні та інші послуги передбачені програмою медичного страхування (надалі - медичні послуги) громадянам, щодо яких із відповідачем на підставі Правил добровільного медичного страхування від 01.07.2010р. (далі - правила) укладено договори добровільного медичного страхування (далі - застраховані особи), за цінами, визначеними у Додатку №1 до цього Договору, а відповідач зобов'язується сплатити позивачу вартість їх надання на умовах цього Договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору, страховим випадком є документально підтверджене звернення застрахованого під час дії договору страхування до позивача за одержанням медичних послуг з приводу настання випадків, передбачених договором страхування у вигляді консультативно-діагностичних та лікувально-профілактичних послуг, що надаються в порядку та на умовах, передбачених програмами страхування в повному обсязі або в обсязі погодженої договором страхування їх частини.

Пунктом 4.1. Договору сторони погодили, що всі розрахунки за цим Договором здійснюються в національній валюті України згідно узгоджених тарифів на послуги позивача (Додаток №1 до Договору).

Відповідно до п. 4.2. Договору, відповідач зобов'язаний звірити акт прийому-передачі виконаних робіт на протязі трьох робочих днів з дати отримання відповідних рахунків та медичної документації, що підтверджують факти настання страхових випадків та надання застрахованим особам Медичних послуг за договором страхування (загальний рахунок, акт прийому-передачі виконаних робіт, звіт з переліком наданих послуг та їх вартості - Додаток №2 до Договору, виписка з медичної картки застрахованої особи, тощо) та сплатити вартість фактично отриманих послуг застрахованими особами шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок виконавця на протязі 20 банківських днів.

Згідно з п. 10.1. та п. 10.2. Договору, він набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє протягом одного року. Договір вважається продовженим на тих же умовах і на той же період, якщо жодна із сторін в строк не менше за 15 робочих днів до закінчення строку дії цього Договору письмово не заявить про інше.

Додатками №1 до Договору сторонами погоджено прейскурант вартості медичної допомоги, наданої застрахованим особам, яким визначено найменування медичних послуг та їх ціну, а також, прейскурант вартості одного ліжко-дня в стаціонарі і прейскурант вартості одного відвідування спеціаліста.

Додатковою угодою №3 від 01.03.2013р. до Договору сторони погодили нові прейскуранти вартості медичної допомоги, наданої застрахованим особам, вартості одного ліжко-дня в стаціонарі і вартості одного відвідування спеціаліста, які оформили відповідно Додатками №1, №2 та №3.

Позивачем у відповідності до умов Договору було надано застрахованим відповідачем особам медичні послуги на загальну суму в розмірі 3 884,99 грн. та було виставлено відповідачу рахунки на оплату:

- №44 від 01.04.2014р. на суму в розмірі 45,73 грн.;

- №45 від 01.04.2014р. на суму в розмірі 1 003,26 грн.;

- №64 від 05.05.2014р. на суму в розмірі 74,71 грн.;

- №65 від 05.05.2014р. на суму в розмірі 465,04 грн.;

- №79 від 03.06.2014р. на суму в розмірі 85,97 грн.;

- №91 від 03.07.2014р. на суму в розмірі 1 579,17 грн.;

- №100 від 05.08.2014р. на суму в розмірі 631,11 грн.

Відповідачем оплату з позивачем за вказані вище послуги проведено не було, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутись до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Як встановлено судом, на підставі укладеного між позивачем та відповідачем Договору, позивачем було надано застрахованим відповідачем особам медичні послуги на загальну суму 3 884,99 грн.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за укладеним між сторонами Договором та не сплатив позивачу вартість зазначених вище послуг.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх обов'язків з оплати позивачем було надіслано йому лист №1538 від 08.09.2014р. з прохання терміново погасити існуючу заборгованість.

У відповідь відповідачем було надіслано позивачу лист №607 від 15.09.2014р., яким повідомив позивача, що визнає заборгованість на суму в розмірі 3 884,99 грн. та гарантує сплату вказаних коштів при першій можливості.

Надалі, у зв'язку з ненадходженням від відповідача коштів в оплату вартості послуг, позивачем неодноразово надсилались відповідачу претензії (№1885 від 21.10.2014р., №2204 від 22.12.2014р., №264 від 09.02.2015р., №1079 від 07.05.2015р.), якими позивач вимагав негайно сплатити існуючу заборгованість.

Станом на час розгляду справи відповідачем суму боргу на рахунок позивача проведено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2. Договору, що зазначалось вище, встановлено, що оплата вартості послуг повинна бути здійснена на протязі 20 банківських днів з дня надання послуг.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином прострочення оплати вартості послуг за Договором у відповідача розпочалось:

- за рахунком №44 від 01.04.2014р. з 30.04.2014р.;

- за рахунком №45 від 01.04.2014р. з 30.04.2014р.;

- за рахунком №64 від 05.05.2014р. з 03.06.2014р.;

- за рахунком №65 від 05.05.2014р. з 03.06.2014р.;

- за рахунком №79 від 03.06.2014р. з 02.07.2014р.;

- за рахунком №91 від 03.07.2014р. з 01.08.2014р.;

- за рахунком №100 від 05.08.2014р. з 03.09.2014р.

Отже, відповідно до матеріалів справи, наявність та розмір заборгованості відповідача перед позивачем за Договором у розмірі 3 884,99 грн. за вказаний вище період підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та не були спростовані відповідачем, з огляду на що, позовні вимоги в справі №910/997/16 в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 3 884,99 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму пені в розмірі 194,25 грн.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Пунктом 5.2. Договору у випадку недотримання обумовлених строків платежів відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1% від заборгованої суми за кожний день прострочення платежу. Загальна сума санкцій не може перевищувати 5% від суми заборгованості.

Однак, розмір пені має бути обрахований з урахуванням обмеження розміру пені подвійною обліковою ставкою Національного банку України згідно із Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», незважаючи на встановлений у договорі спосіб обчислення пені (Постанова Верховного Суду України від 24.10.2011 та постанову Вищого господарського суду України від 07.12.2011 у справі №25/187).

В силу приписів п. 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» №01-8/344 від 11.04.2005 р. з огляду на вимоги частини 1 статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини 1 статті 43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд повинен перевірити обґрунтованість і правильність здійсненого нарахування сум штрафних санкцій, річних, збитків від інфляції, і в разі, якщо їх обчислення помилкове - зобов'язати позивача здійснити перерахунок відповідно до закону чи договору або зробити це самостійно.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок суми пені в розмірі 194,25 грн., судом встановлено, що сума її не перевищує розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, а тому здійснений позивачем розрахунок є вірним у відповідності до умов Договору, отже позовні вимоги щодо стягнення з відповідача суми пені в розмірі 194,25 грн. в даній справі є обґрунтованими.

Крім того, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 154,81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 328,80 грн. за загальний період нарахування з 01.04.2014р. по 01.11.2015р.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1. та 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті «Урядовий кур'єр». Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що вони відповідають встановленим законодавством порядку та способу нарахування та є обґрунтованими, у зв'язку з чим позовні вимоги в справі №910/997/16 в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 154,81 грн. та інфляційних втрат в розмірі 2 328,80 грн. за вказаний вище період підлягають задоволенню в повному обсязі.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/997/16 підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача 3 884,99 грн. основного боргу, 194,25 грн. пені, 154,81 грн. 3% річних та 2 328,80 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 27.01.2016р. судом було задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до винесення рішення в даній справі та відстрочено сплату судового збору до винесення рішення в справі.

Таким чином, у зв'язку з викладеним, враховуючи, що позовні вимоги в даній справі задоволені в повному обсязі, суду необхідно вирішити питання щодо розподілу судових витрат у прийнятті судового рішення в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, керуючись викладеними нормами, судовий збір позивача у розмірі 1 378,00 грн., відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача стягується в доход Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (, адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3) на користь Комунального закладу «Міська лікарня №9» (, адреса: 50031, м. Кривий Ріг, вул. Женевська, 6Б) основний борг в розмірі 3 884,99 грн. (три тисячі вісімсот вісімдесят чотири гривни 99 копійок), пеню в розмірі 194,25 грн. (сто дев'яносто чотири гривни 25 копійок), 3% річних в розмірі 154,81 грн. (сто п'ятдесят чотири гривни 81 копійка), інфляційні втрати в розмірі 2 328,80 грн. (дві тисячі триста двадцять вісім гривень 80 копійок).

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (, адреса: 01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3) в доход Державного бюджету України (, р/р 3001, одержувач Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, код платежу 22030001) судовий збір в розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 копійок).

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016р.

Суддя С.М. Морозов