ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016р. Справа№ 914/82/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод», м. Бучач Тернопільської області

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Солонка Пустомитівського району Львівської області

про: стягнення 25 768 грн. 21 коп. заборгованості за Договором поставки № 106 від 31.12.2010 року

Суддя Кидисюк Р.А.

Секретар Зусько І.С.

Представники сторін:

від позивача: Винниченко М.П. (довіреність від 04.01.2016 року)

від відповідача: не з'явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 21 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. У судовому засіданні 16.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Господарським судом Львівської області розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сир завод» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 25768 грн. 21 коп. заборгованості за Договором поставки № 106 від 31.12.2010 року.

Ухвалою суду від 15.01.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 02.02.2016 року. Ухвалою суду від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено на 16.02.2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються невиконанням відповідачем умов Договору №106 поставки від 31.12.2010 року, у зв'язку з чим позивачем нараховано відповідачу 21975,03 грн. інфляційних нарахувань та 3793,18 грн. 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Представник позивача в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити повністю з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив. 15.02.2016 року представником відповідача через канцелярію суду подано заяву вх.№6128/16 про застосування позовної давності до вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод» про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та об'єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

31.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод» (Постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір №106 поставки (Договір), відповідно до якого Постачальник зобов'язувався поставити, а Покупець - прийняти і оплатити товар на умовах цього договору.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар (сир) на загальну суму 89934,86 грн. згідно накладних: №002393 від 19.04.2011 р. на суму 7 788,54 грн.; №005375 від 17.08.2011 р. на суму 8866,81 грн.; №000545 від 08.02.2011 р. на суму 8736,00 грн.; №003857 від 16.06.2011 р. на суму 11472,96 грн.; №003448 від 02.06.2011 р. на суму 18639,12 грн.; №004027 від 22.06.2011 р. на суму 7955,20 грн.; №001971 від 06.04.2011 р. на суму 8067,19 грн.; №003073 від 16.05.2011 р. на суму 18409,04 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором в частині оплати вартості поставленого товару позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 30 617,15 грн. заборгованості.

Вказані обставини та факт наявності заборгованості встановлені рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2013 р. у справі №914/3652/13, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто основний борг в сумі 27 851,75 грн. та 1565,10 грн. судового збору, припинено провадження у справі в частині стягнення пені в сумі 2 765,40 грн.

У зв'язку з тим, що рішення Господарського суду Львівської області від 10.12.2013 р. у справі №914/3652/13 в межах відкритого на його виконання виконавчого провадження №43491864 не виконано, враховуючи суттєве знецінення національної валюти за останній рік, відповідно до долученого до позовної заяви розрахунку розміру позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача 21975,03 грн. інфляційних нарахувань та 3793,18 грн. 3 % річних.

Відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Дослідивши представлені суду докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають до задоволення частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Згідно з ст. 175 Господарського Кодексу України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтею 174 Господарського Кодексу України визначено, що господарські зобов'язання виникають, зокрема, безпосередньо з господарського договору, інших угод, передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Згідно з ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами у справі виникли договірні зобов'язання на підставі Договору поставки № 106 від 31.12.2010 року.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 599 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 10.12.2013 р. у справі №914/3652/13 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод» до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто основний борг в сумі 27 851,75 грн. та 1565,10 грн. судового збору, припинено провадження у справі в частині стягнення пені в сумі 2 765,40 грн.

Вказаним рішенням суду встановлено, що факт виконання позивачем зобов'язань по договору підтверджується накладними на загальну суму 89 934,86 грн., а саме: №002393 від 19.04.2011р. на суму 7 788,54 грн.; №005375 від 17.08.2011р. на суму 8 866,81 грн.; №000545 від 08.02.2011р. на суму 8 736,00 грн.; №003857 від 16.06.2011р. на суму 11 472,96 грн.; №003448 від 02.06.2011р. на суму 18639,12 грн.; №004027 від 22.06.2011р. на суму 7 955,20 грн.; №001971 від 06.04.2011р. на суму 8 067,19 грн.; №003073 від 16.05.2011р. на суму 18 409,04 грн. Відповідач порушив свої зобов'язання, оплату за поставлений товар провів частково в сумі 62 083,11 грн. Вказана сума була сплачена відповідачем готівкою в касу позивача, що відображено в оборотно-сальдових відомостях долучених позивачем до матеріалів справи. Відтак, основний борг становить 27 851,75 грн.

Частиною 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до положень пункту 7.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, розглянувши заяву відповідача про застосування давності, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення інфляційних нарахувань та процентів річних.

Пунктом 5.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» визначено, що позовна давність обчислюється окремо щодо основної і щодо кожної додаткової вимоги. Відтак можливий сплив позовної давності щодо додаткової вимоги, тоді як за основною вимогою позовна давність триватиме. Але якщо позовна давність спливла за основною вимогою, то вважатиметься, що вона спливла і стосовно додаткової вимоги.

Так, згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до положень пунктів 3.4. та 4.3. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 (із змінами і доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України), до вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу).

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки позивачем не заявлялись позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань та 3 % річних в межах провадження у справі №914/3652/13, то перебіг позовної давності щодо вказаних вимог не переривався у відповідності до положень ст.264 ЦК України, а відтак, наявні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. За таких обставин суд вправі стягнути заборгованість з позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних лише за пройдешній трирічний строк з моменту звернення сторони до суду.

З огляду на викладене, враховуючи здійснений відповідачем контррозрахунок розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 21362,29 грн. інфляційних нарахувань та 2508,93 грн. 3 % річних.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

У відповідності до статті 49 ГПК України судовий збір слід покласти на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись Конституцією України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України та ст.ст. 4, 33, 34, 35, 44, 49, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з боржника - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Бучацький сирзавод» (48400, Тернопільська область, м. Бучач, вул. Галицька, буд. 176; ) 21362,29 грн. інфляційних нарахувань, 2508,93 грн. 3 % річних та 1276,56 грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.02.2015 р.

Суддя Кидисюк Р.А