ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа № 922/5205/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Запорожець Д.В., паспорт НОМЕР_1 від 23.10.1997 року (директор);

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю №394 від 15.10.2015 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Флексітек" (вх. №282 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 12 січня 2016 року по справі № 922/5205/15

за позовом ТОВ "Флексітек", м. Харків

до ФОП ОСОБА_3, с. Іскра, Ізюмський район, Харківська область

про стягнення 30 000,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 12.01.2016 у справі № 922/5205/15 (суддя Бринцев О.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ТОВ "Флексітек" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2016 у справі № 922/5205/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального Кодексу України є підставою для його скасування.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2016 по справі № 922/5205/15 було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2016 по справі № 922/5205/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Флексітек" (замовник - позивач у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (підрядник - відповідач у справі) було укладено договір підряду на розробку програмного забезпечення від 01.04.2015 року (т. І а. с. 11-19), відповідно п. 1.1. якого підрядник зобов'язується на власний ризик виконати за плату відповідно до умов цього договору роботи по розробці програмного забезпечення і його компонентів, а замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її на умовах цього договору.

Конкретний обсяг робіт, а також терміни їх виконання, визначаються сторонами окремо в замовленні, що має бути оформлене в письмовій формі, яке є додатком до договору та його невід'ємною частиною. Також замовлення на розробку програмного забезпечення може бути здійснено в усній формі (п. 1.4. договору).

Згідно п. 3.3. договору, вартість кожного конкретного замовлення погоджується сторонами в замовленні та актах здачі-приймання виконаних робіт.

Як стверджує позивач, ним були складені замовлення на розробку програмного забезпечення до договору підряду від 01.04.2015 року № 23 від 03.07.2015 року № 2/3 та від 03.08.2015 року № 3/3, які поштою відправлені відповідачу, та отримані останнім особисто 07.07.2015 року та 04.08.2015 року (т. І а. с. 26, 29, том 1).

У відповідності до п. 2 замовленням від 03.07.2015 року № 2/3 визначена наступна дата початку виконання робіт - з 20.07.2015 року до 10.08.2015 року; за замовленням від 03.08.2015 року № 3/3: з 10.08.2015 року до 20.08.2015 року.

Сторонами у пункті 2.4. договору погоджено, що у разі відправлення замовлення послугами поштового зв'язку або за допомогою послуг електронного поштового зв'язку, якщо в строк в строк протягом одного робочого дня з дня отримання такого замовлення, підрядник не повідомить замовника (за допомогою послуг поштового зв'язку або послуг електронного поштового зв'язку) про погодження з умовами виконання замовлення, то вважається, що підрядник погодився з умовами викладеними у такому замовленні.

Зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід'ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані особисто та уповноваженими на те представниками сторін, скріплені печатками (за наявності), крім випадків передбачених цим договором та додатками до нього.

Разом із тим, відповідач роботи, визначені у зазначених замовленнях, не виконав, заперечення щодо виконання замовлення, замовнику не направив.

Відповідно до п. 8.6. договору, сторонами встановлено, що в разі безпідставного відмовлення від виконання замовлення замовника, підрядник сплачує штраф в розмірі 30.000,00 грн. Безпідставним відмовленням від виконання замовлення згідно цього договору вважається навмисне ухилення від отримання замовлення у вигляді не отримання поштової кореспонденції, навмисна зміна підрядником телефонних засобів зв'язку та адреси електронної пошти, відсутність відповідей на телефонні дзвінки, електронну кореспонденцію, поштового листування, телефонограм та інших загальноприйнятих засобів зв'язку.

Підставою звернення із даним позовом позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором підряду на розробку програмного забезпечення від 01.04.2015 року № 23, а саме на безпідставну відмову від виконання замовлення 2/3 від 03.07.2015 року, № 3/3 від 03.08.2015 року, що в свою чергу є підставою для стягнення з останнього штрафу у відповідності до п. 8.6. договору.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зокрема, за п. 1 ч. 2. ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є: договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст. 202 ЦК України).

За ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст.639 ЦК України).

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу за договором підряду одна сторона (підрядник зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

При цьому, способом виконання даного договору є виконання певної роботи на замовлення замовника, що в результаті буде мати уречевлений характер

За пунктом 1.4 договору конкретний обсяг робіт, а також терміни їх виконання, визначаються сторонами окремо в замовленні, що має бути оформлений в письмовій формі, яке є додатком до цього договору та його невід'ємною частиною.

Сторонами у п. 2.4. договору погоджено, що у разі відправлення замовлення послугами поштового зв'язку або за допомогою послуг електронного поштового зв'язку, якщо в строк в строк протягом одного робочого дня з дня отримання такого замовлення, підрядник не повідомить замовника (за допомогою послуг поштового зв'язку або послуг електронного поштового зв'язку) про погодження з умовами виконання замовлення, то вважається, що підрядник погодився з умовами викладеними у такому замовленні.

Як стверджує позивач у позовній заяві, ним були складені замовлення на розробку програмного забезпечення до договору підряду від 01.04.2015 р. № 23 від 03.07.2015 р. № 2/3 та від 03.08.2015 р. № 3/3, які поштою відправлені відповідачу (т. І а. с. 24-25, 27-28), та отримані останнім особисто 07.07.2015 р. та 04.08.2015 р. (т. І а. с. 26, 29).

Термін виконання робіт за замовленням від 03.07.2015 р. № 2/3, згідно п. 2:, початок робіт з 20.07.2015 р. до 10.08.2015 р.; за замовленням від 03.08.2015 р. № 3/3: з 10.08.2015 р. до 20.08.2015 р.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ч. 1 ст. 641 ЦК України).

Частина 2 ст. 642 ЦК України встановлює, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Прийняття пропозиції укласти договір, за загальним правилом, є заявою адресата оферти, який виражає згоду з офертою. Допускається їх укладання шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо (стаття 207 ЦК України).

Отже, важливим аспектом є встановлення обміну сторонами виразу своєї воли. Це означає, що одна сторона, направляючи листа другій стороні на укладення договору, обов'язково повинна одержати від останнього повідомлення про її волю у вигляді листа, телеграми, тощо.

Тобто, воля сторін закріплюється в різних, але пов'язаних єдиною спрямованість документах.

Проте, за частиною 3 статті 205 ЦК України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторін до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Проте, мовчання слід вважати вираженням волі сторони правочину, коли воно при конкретній ситуації може бути підданим оцінці, як прояв волі, направлений на вчинення правочину.

Правочин вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (частина 2 статті 205 ЦК України).

Як слідує зі змісту наведеної норми ст. 205, мовчання може вважатися волевиявленням на укладення договору лише за умови, якщо таке мовчання є реакцією на одержану пропозицію, або реакцією на інший юридичний факт, з яким закон або договір пов'язує можливість укладення договору і про який відповідній особі достеменно відомо. Укласти договір шляхом мовчання на пропозицію про існування якої невідомо неможливо.

Це певною мірою відповідає конструкції ст. 18 Віденської конвенції (Конвенція Організації Об'єднаних Націй про договори міжнародної купівлі-продажу товарів від 11.04.1980 року, набуття чинності для України: 1 лютого 1991 року), згідно якої мовчання чи бездіяльність самі по собі не є акцептом.

Матеріали справи не підтверджують наявність певних договірних правовідносин між сторонами щодо виконання замовлення на розробку програмного забезпечення до договору підряду від 01.04.2015 р. № 23 від 03.07.2015 р. № 2/3 та від 03.08.2015 р. № 3/3.

Так, позивач стверджує, що вище вказані замовлення відправив відповідачу засобами поштового зв'язку.

Проте, згідно висновку судової почеркознавчої експертизи у справі №922/5205/15 від 16.12.2015 року № 10384, підписи про отримання поштових відправлень із замовленнями 2/3 від 03.07.2015 р., № 3/3 від 03.08.2015 р. у відповідних рекомендованих повідомленнях про вручення виконані не ОСОБА_3, а іншою особою (т. І а. с. 156-158).

Крім того, згідно з "Правилами надання послуг поштового зв'язку", затвердженими постановою КМУ від 05.03.2010 року за № 270 (далі - Правила), розрахункові документи приймаються до відправлення листами (посилками, бандеролями) з оголошеною цінністю та з рекомендованим повідомленням про вручення. Поштові відправлення з оголошеною цінністю видаються уповноваженим представникам адресатів безпосередньо в підприємствах поштового зв'язку під розписку за пред'явленням документа, який засвідчує особу. Рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень видаються під розписку (п. 11 Постанови КМУ, від 28.07.1997, № 799 "Про затвердження Порядку оформлення поштових відправлень з вкладенням матеріалів звітності, розрахункових документів і декларацій").

Процесуальним доказом поштового отримання документа є відмітка із зазначенням прізвища, ініціалів та підпису адресата або уповноваженої особи. Відсутність однієї з вимог може стати підставою для заперечування вручення поштового відправлення.

Проте, як вбачається із копії рекомендованого повідомлення від 06.08.2015 року (а.с. 29, том 1) відступні відомості щодо особи, яка отримала дане поштове повідомлення, як-то прізвище, ініціали адресата.

За таких обставин, наданий позивачем доказ, а саме: повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення від 06.08.2015 року (а.с. 29, том 1), не можливо вважати належним та достовірним доказом.

Наявні в справі Описи вкладення в цінний лист (а. с. 25, 28, том 1) підтверджують лише вміст поштового відправлення, а не доводить факту отримання відповідачем поштової кореспонденції позивача.

З наведених законодавчих приписів та викладених вище обставин, судова колегія констатує, що матеріали справи не підтверджують та не доводять отримання особисто відповідачем замовлення на розробку програмного забезпечення до договору підряду від 01.04.2015 р. № 23 від 03.07.2015 р. № 2/3 та від 03.08.2015 р. № 3/3.

Таким чином, враховуючи вищевказане, та те, що спірні замовлення не були отримані відповідачем, доказів на підтвердження ухилення відповідачем від отримання замовлень, визначених у п. 8.6. договору, позивачем не надано, - підстав для стягнення з останнього штрафу в розмірі 30.000,00 грн., на підставі п. 8.6. договору, немає, в зв'язку з чим суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позові.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог частини 3 статті 4-3 ГПК України щодо створення сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За практикою Європейського суду з прав людини, визначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Обсяг обов'язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (див. рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії", заява № 30544/96). Принцип справедливості, закріплений у ст. 6 Конвенції, порушується, лише якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України", заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України", заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2016 року по справі № 922/5205/15 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга ТОВ "Флексітек" не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ТОВ "Флексітек" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 12.01.2016 року по справі № 922/5205/15 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.