КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа№ 910/27170/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Ястреб Т.І. (довіреність №34 від 11.01.2016 р.)

від відповідача - Мандрикін Я.В. (довіреність №15/526 від 02.12.2015 р.)

розглянувши матеріали апеляційної скари Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

на рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р.

у справі №910/27170/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

про стягнення в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення з відповідача в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 13564,03 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 25.11.2015 р. позов задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 13564,03 грн. та 1827,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими та невідповідністю висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в своїй апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, в позові відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

15.07.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» (страховик) та ОСОБА_4 (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 30/145/2.1.5.1, предметом якого є страхування автомобіля марки «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску.

20.12.2014 р. в смт. Красилів на вул. Молодіжній відбулося ДТП учасниками якої стали: автомобіль марки «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4; автомобіль марки «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_5; автомобіль марки «ЗИЛ 131», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_6

За твердженням позивача факт встановлення вини ОСОБА_6 у скоєнні ним ДТП за ознаками пункту 124 КУпАП підтверджено постановою Рівненського міського суду від 13.03.2015 р. по справі № 569/20488/14-п, яка, в розумінні вимог ст. 35 ГПК України, є обов'язковим для господарського суду щодо фактів, які встановлені судом і мають значення для справи.

Вартість матеріальної шкоди, завданої власнику транспортного засобу «ВАЗ 211540», реєстраційний номер НОМЕР_1, склала 18355,04 грн., що підтверджується калькуляцією ремонту від 23.02.2015 р. № 34742. З урахуванням ремонтної калькуляції, страхового акта від 11.03.2015 р. позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 13564,03 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 11.03.2015 р. № 2488.

Згідно долученого до матеріалів справи полісу АІ/2527876, цивільна правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки «ЗИЛ 131», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, була застрахована відповідачем з франшизою в 0 грн. та лімітом по майну в 50000,00 грн. Матеріали справи підтверджують факт скоєння ДТП, а тому позивач наполягає на стягненні з відповідача суми виплаченого страхового відшкодування (в порядку регресу) в розмірі 13564,03 грн.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією від 31.03.2015 р. № 2254 про виплату страхового відшкодування. Відповідач суму страхового відшкодування позивачу не відшкодував, що і було підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 982 ЦК України істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про страхування»).

За змістом ч. 1 ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до п. 7.2. Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) №20603 від 09.09.2014 р. затверджених рішенням правління ПрАТ «СК «Провідна» від 09.09.2014 р. №22/1, договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхового платежу або першої його частини, якщо інше не передбачене договором страхування.

Згідно вказаних Правил, страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) є платою за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування. Страхувальником є юридична особа або дієздатна фізична особа, яка уклала зі страховиком договір страхування відповідно до цих Правил страхування. Страховик - ПАТ «СК «Провідна», створене згідно з Законом України «Про господарські товариства» з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про страхування», а також одержало у встановленому порядку ліцензію на провадження страхової діяльності.

В п. 10 полісу № АІ/2527876 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зазначено, що страховий платіж в розмірі 720,45 грн. сплачений о 19 годині 20 хвилин 19.12.2012 р. згідно квитанції. Натомість з долученої до матеріалів справи квитанції (а.с. 85) вбачається, що вказаний страховий платіж було перераховано страховику платником ОСОБА_7 лише о 09 годині 37 хвилин 22.12.2014 р., тобто після настання ДТП.

Згідно Відомості № 9478734 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 30 - 31) автомобіль «ЗИЛ 131», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, керування яким під час скоєння ДТП здійснював ОСОБА_6, належить ОСОБА_8 Правовий зв'язок ОСОБА_7, на якого оформлено поліс № АІ/2527876 та яким сплачено страховий платіж, згідно вищезазначеної квитанції, з іншими учасниками спірних правовідносин з матеріалів справи не простежується.

Слід зазначити, що судова практика розрізняє момент укладення договору та момент набрання ним чинності. Також юридичне значення має той факт, що коли договір страхування укладено, але перший платіж не внесено (тобто договір не набрав чинності), страховик не зобов'язаний здійснювати страхову виплату, навіть якщо випадок відбувся.

Оскільки страховий платіж страхувальником було перераховано лише 22.12.2014 р., то суд апеляційної інстанції вважає, що на час виникнення страхового випадку договір страхування чинності не набрав, а тому відповідальність за заподіяну шкоду має нести особа, яку визнано винною у вчиненні ДТП.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України від 23.09.2014 р. № 903/118/14, від 26.04.2011 р. № 58/104, яка, крім цього, кореспондується з позицією Верховного Суду України, викладеною в «Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» від 11.11.2011 р.

З огляду на вищезазначені обставини та норми законодавства, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 13564,03 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом із тим суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися з відповідною вимогою безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Водночас, поділяючи доводи позивача в частині наявності у страхового агента прав на отримання готівки при укладенні договорів страхування, апеляційний суд зазначає, що доказів отримання страховим агентом або іншою уповноваженою особою готівкових коштів від особи, на користь якої укладався договір страхування, матеріали справи не містять. Натомість факт внесення страхового платежу має підтверджуватись видачею встановленого законодавством розрахункового документа - квитанції, касового чека тощо. Проте, як зазначалось раніше, матеріали справи містять лише один платіжний документ - квитанцію, сплачену 22.12.2014 р.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому остання підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р. у справі №910/27170/15 підлягає скасуванню.

За змістом ст. 49 ГПК України, судовий збір відшкодовується стороні на користь якої відбулось рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 2 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 25.11.2015 р. у справі №910/27170/15 скасувати.

В позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 29-А, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (01032, м. Київ, б-р. Шевченка, буд. 37/122, ) 2010 (дві тисячі десять) грн. 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду м. Києва.

Справу №910/27170/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська