ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016 Справа № 912/4296/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Білецької Л.М., Верхогляд Т.А..

при секретарі судового засідання: Погорєловій Ю.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю від 13.01.15 № 13;

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на рішення господарського суду Кіровоградської області від 02.12.2015 по справі № 912/4296/15 (суддя Балик В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НЛС-Петролеум», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

до відповідача Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України, с. Чарівне, Бобринецького району, Кіровоградської області

про стягнення 2400000,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 02.12.2015 позов задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача 2000000,00 грн. основної заборгованості, 400000,00 грн. штрафу та 36000,00 грн. судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване обґрунтованістю позовних вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу (попередньої оплати, п. п. 5.1.-5.4. договору) у розмірі 2000000,00 грн., наявністю передбачених договором підстав для стягнення 400000,00 грн. штрафу за неналежне виконання відповідачем умов договору (п. 7.4. договору) щодо здійснення поставки товару.

Не погоджуючись з рішенням відповідач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, оскільки останнім справа розглянута за відсутності належним чином наданої оцінки доказам.

Апелянт вважає, що висновки місцевого господарського суду щодо обовязку саме продавця ініціювати адресу доставки товару (повідомити адресу зернового складу) зроблені довільно, без урахування положень правил Інкотермс 2000, оскільки у даному випадку саме покупець, як заінтересована сторона має вказати адресу зернового складу, на який мала здійснюватись доставка. За умовами правил Інкотермс 2000 (умови базису EXW) на продавця покладається лише обовязок забезпечити доступ до товару на власних площах, в той час як на покупця покладається обовязок надання транспортних засобів.

Відповідно, апелянт переконаний, що судом безпідставно перекладено обовязок щодо визначення місця доставки із покупця на постачальника.

Крім того, апелянт посилається на порушення покупцем умов договору в частині здійснення оплати в повній мірі (п. 5.2. договору).

Вищезазначене на думку апелянта є підставою для скасування та прийняття нового рішення, яким слід відмовити позивачу у задоволенні його вимог про стягнення 2000000,00 грн. основної заборгованості, 400000,00 грн. штрафу та 36000,00 грн. судового збору.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14.01.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду в судовому засіданні на 04.02.2016.

03.02.2016 ТОВ «НЛС-Петролеум» надав через канцелярію Дніпропетровського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача по справі без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

04.02.2016 розгляд справи відкладався у судовому засіданні на 18.02.2016.

18.02.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи 04.03.2015 між Державним підприємством «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України» (далі відповідач або продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «НЛС-Петролеум» (далі позивач, або покупець) укладено договір поставки № 0403/1 (далі договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язується виробити і передати у встановлений строк зернові та/або масляничні культури (далі товар), а покупець зобов'язується прийняти і оплатити цей товар (п. 1.1).

Відповідно до пунктів 2.1.1., 2.1.2., 4.2., 4.2.1., 4.2.2. договору сторонами погоджено, що продавець зобов'язується поставити покупцю товар, у кількості не менше 667 т (+/- 5%) у термін до 01.08.2015.

До 1 серпня 2015 року продавець зобов'язаний передати у власність покупця зернові культури (п. п. 2.1.2.а договору) в кількості, загальна вартість яким по передавальним документам (накладним, актам) повинна бути не менше розміру всієї передоплати, яку продавець отримав за зернові культури згідно умов. 5.3. договору.

До 1 серпня 2015 року продавець зобов'язався передати у власність покупця зернові культури у кількості не менше мінімальної (п. 2.1.2.а договору).

Умовами п. 2.1.2 договору сторони погодили, що передача товару у власність покупця (поставка) проводиться на зерновому складі в строки згідно п. 4.2. договору. Зобов'язання продавця по поставці мінімальної кількості товару не залежить від кількості зібраного врожаю на посівній площі та може бути виконано продавцем за рахунок врожаю з інших полів чи придбання товару у третіх осіб.

Згідно п. 4.1. договору продавець здійснює поставку (передачу) товару на умовах EXW склад (елеватор) покупця (правила Інкотермс 2000) (надалі зерновий склад), адреса зернового складу погоджується сторонами на момент відвантаження і оформляється у вигляді листа.

Відповідно до пунктів 5.1. 5.4. договору поставки оплата здійснюється на умовах часткової передоплати з моменту підписання договору шляхом перерахування на розрахунковий рахунок продавця грошових коштів у розмірі 2000001,00 грн. +/- 5%, в тому числі ПДВ 333333,55 грн., що є вартістю мінімальної кількості товару за договором.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

На виконання умов договору продавець виставив рахунки від 04.03.2015 № 04.03/15 на суму 600000,00 грн., від 10.03.2015 № 10.03/15 на суму 150000,00 грн., від 10.03.2015 № 10.03/15-1 на суму 1250001,00 грн. (а. с. 18-20), всього на загальну суму 2000001,00 грн.

Платіжними дорученнями від 05.03.2015 № 94 на суму 300000,00 грн., від 05.03.2015 № 95 на суму 300000,00 грн., від 10.03.2015 № 98 на суму 150000,00 грн., від 10.03.2015 № 99 на суму 550000,00 грн., від 12.03.2015 № 100 на суму 700000,00 грн. позивачем здійснено попередню оплату у сумі 2000000,00 грн. (а. с. 21-23).

Всі вказані платіжні доручення мають призначення платежу «Попередня оплата за пшеницю згідно договору № 0403/1 від 04.03.2015».

Всупереч умовам, передбачених пунктами 2.1.1., 2.1.2., 4.2.1., 4.2.2. договору відповідач не здійснив поставку товару до 01.08.2015.

Позивач направив на адресу відповідача претензію 04.09.2015 № 13, у якій вимагав повернення 2000000,00 грн. передоплати, у зв'язку із невиконанням продавцем умов договору поставки (а. с. 26-30). Відповіді на претензію позивач не отримував, суму попередньої оплати відповідач не повернув, поставка товару не відбулася.

У відзиві на позов відповідач стверджував, що невиконання ним умов договору зумовлене об'єктивними чинниками, які не залежали від його волі і сталися внаслідок випадку, непереборної сили (наявність контракту на поставку пшениці з Аграрним фондом України, впливу природних чинників на врожай), а тому відповідач вважає, що строк виконання ним зобов'язань відтерміновується до 01.08.2016.

При цьому, заперечуючи позовні вимоги, відповідач не спростував факт отримання ним попередньої оплати за договором.

Вищенаведені обставини і стали підставою для звернення позивачем до господарського суду про стягнення з відповідача 2000000,00 грн. попередньої оплати, на яку відповідачем не здійснено поставку товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу, підставами для виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 цього Кодексу передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути двохсторонніми.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від виконання певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частин 1-3 статті 193 Господарського кодексу, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, правовідносини за яким регулюються, зокрема, параграфом 1 глави 30 Господарського кодексу.

Частиною 6 статті 265 Господарського кодексу визначено, що до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 693 ЦК України, договором на покупця може покладатися обов'язок здійснення попередньої оплати за товар, тобто оплати товару до його передання продавцем.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, непередання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк, надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. При цьому, можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Строк виконання обов'язку продавця передати товар встановлено ст. 663 ЦК України, відповідно до якої продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду відносно того, що обставини, викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву не спростовують заявлені позовні вимоги з огляду на умови укладеного між сторонами договору та вимоги Господарського та Цивільного кодексів, а також не можуть слугувати підставою для відстрочення виконання продавцем зобов'язання з поставки товару до 01.08.2016.

Оскільки відповідачем не подано господарському суду доказів повернення позивачу суми попередньої оплати у розмірі 2000000,00 грн., господарський суд дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «НЛС-Петролеум» про стягнення суми основного боргу в розмірі 2000000,00 грн. з ДП «ДГ «Червоний землероб».

Також позивач заявив до стягнення з відповідача 400000,00 грн. штрафу.

Відповідно до ст. 229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 551 ЦК України передбачено що в разі, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пункту 7.4. договору поставки за непоставку або прострочку поставки мінімальної кількості товару у строки відповідно до п. 4.2 договору продавець зобовязується сплатити покупцю штраф у розмірі 20% від непоставленої/недопоставленої мінімальної кількості товару.

Оскільки 20% від вартості мінімальної кількості товару відповідно до пунктів 5.1-5.3 договору поставки (2000000,00 грн.) становить 400000,00 грн., господарський суд правомірно визнав позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу обґрунтованими та задовольнив позов в цій частині.

Відтак, колегія суддів вважає правомірним задоволення місцевим господарським судом позовних вимог у повному обсязі.

Доводи апелянта про безпідставність перекладення місцевим господарським судом обовязку покупця щодо визначення місця доставки на постачальника, колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

В матеріалах справи міститься пояснення позивача від 30.11.2015 № 28, зі змісту якого вбачається, що на виконання п. 4.1. договору між сторонами договору будь-якого письмового узгодження щодо адреси зернового складу для відвантаження продавцем товару покупцю не проводилося (а. с. 45).

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що згідно умов договору узгодження сторонами адреси зернового складу мало ініціюватись самим продавцем з метою недопущення порушення останнім умов укладеного договору. Також, господарським судом враховано положення п. 4.1. договору, згідно якого продавець здійснює поставку (передачу) товару на умовах EXW склад (елеватор) покупця (правила Інкотермс 2000), при цьому адреса зернового складу узгоджується сторонами на момент відвантаження та оформлюється у вигляді листа.

Згідно п. А.7. «Повідомлення покупцю» Розділу А. «Обовязки продавця» офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (в редакції 2000 року) продавець зобовязаний дати покупцю достатнє повідомлення щодо часу і місця, коли і де товар буде наданий у розпорядження останнього.

Оскільки п. 4.1. договору передбачено узгодження сторонами адреси складу покупця саме на момент відвантаження, то на думку колегії суддів, узгодження сторонами адреси зернового складу повинне відбутися після повідомлення продавцем про готовність до відвантаження товару.

Оскільки відповідачем не надано доказів повідомлення позивача про готовність до відвантаження товару, у позивача були відсутні підстави для повідомлення відповідача щодо адреси зернового складу.

Посилання апелянта на порушення покупцем умов договору в частині здійснення оплати в повній мірі (п. 5.2. договору), що свідчить про наявність у позивача кредиторської прострочки, колегією суддів відхиляється, оскільки зі змісту п. 5.2. договору загальна вартість мінімальної кількості товару може відрізнятися на +/- 5% від загальної вартості.

Таким чином, слід вважати, що попередня оплата за товар у розмірі 2000000,00 грн., з урахуванням +/- 5%, проведена позивачем у повному обсязі, в межах допустимого відхилення.

З урахуванням вищезазначеного доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу і задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 101, 103, 105 ГПК України, апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 02.12.2015 по справі № 912/4296/15 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 23.02.2016.

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді: Л.М. Білецька

ОСОБА_2