ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016р. Справа№ 914/12/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ПАМ'ЯТЬ-ПЛЮС», м. Львів

до відповідача: Приватного підприємства «СИНЕВИРКА», м. Дубляни Жовківського р-ну Львівської обл.

про: стягнення 8651,97 грн.,

Суддя Король М.Р.

За участю представників:

від позивача: ОСОБА_1-А. Є.представник (довіреність від 10.09.15р.);

від відповідача: не зявився;

Суть спору:

позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ПАМ'ЯТЬ-ПЛЮС» (м.Львів) до Приватного підприємства «СИНЕВИРКА» (м.Дубляни, Жовківський район, Львівська область) про стягнення 8651,97 грн.

У звязку тимчасовою непрацездатністю судді Березяк Н.Є., проведено повторний автоматизований розподіл справи, для розгляду даної справи визначено головуючу суддю Король М.Р.

Ухвалою суду від 06.01.16 року порушено провадження у справі. Розгляд судової справи призначено на 28.01.16 року. Вимоги до сторін висвітлено в зазначеній ухвалі, в тому числі визнано обовязковою участь повноважних представників сторін в судове засідання.

В судове засідання 28.01.2016 року позивач участь повноважного представника забезпечив, позовні вимоги підтримав, через відділ обліку та документального забезпечення суду подав заяву (вх. №3324/16 від 28.01.2016 року), в якій повідомив суд про відсутність обставин, передбачених п.2 ч.1 ст.62 ГПК України.

Відповідач участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, з клопотаннями та заявами не звертався.

Розгляд справи відкладено на 18.02.2016 року.

В судове засідання 18.02.2016 року позивач участь повноважного представника забезпечив, позовні вимоги підтримав.

Відповідач участь повноважного представника в судовому засіданні не забезпечив повторно, причини неявки суду не повідомив, з клопотаннями та заявами не звертався.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України суд вважає, що справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

11.04.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ПАМ'ЯТЬ-ПЛЮС» (далі по тексту орендодавець, позивач) та Приватним підприємством «СИНЕВИРКА» (далі по тексту орендар, відповідач) укладено договір оренди нежитлових приміщень №06 (далі по тексту договір), згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове оплатне користування нежитлові приміщення за адресою: вул. Городоцька,367 у м.Львові, загальною площею 253,62 кв.м., а саме: складські приміщення, площею 219,42 кв.м., що знаходяться в будівлі літера Б-1 та офісні приміщення, площею 34,20 кв.м., що знаходяться в будівлі літера Б-5, строком з 11.04.2014 року до 31.12.2014 року.

Згідно п.1.2. договору обєкт оренди передається орендарю для здійснення ним підприємницької діяльності.

Відповідно до п.4.1. договору було встановлено, що розмір щомісячної орендної плати складає 7098,66 грн. в т.ч. ПДВ 20% (якщо інша ставка ПДВ не буде передбачена чинним законодавством України) 1183,11 грн.

Орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок орендодавця щомісячно, не пізніше 20 числа місяця, що передує розрахунковому, тобто шляхом передоплати на підставі рахунку виставленого орендодавцем (п.4.3. договору).

Відповідно до п.3.5.1. договору, орендодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку порушення орендарем порядку та строків оплати, передбаченим розділом 4 договору.

Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання взятих на себе за даним договором зобовязань (п.3.3. договору).

20.07.2014 року відповідачем розірвано договір в односторонньому порядку, про що 15.07.2014 року письмово повідомлено позивача.

У звязку із неналежним виконанням відповідачем своїх договірних зобовязань, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення заборгованості орендної плати, комунальних платежів та пені.

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.03.2015 року у справі №914/4639/14, яке набрало законної сили, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Пам'ять-Плюс» задоволено частково та стягнуто з Приватного підприємства «Синевирка» 13777,10 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 154,66 грн. заборгованості зі сплати комунальних платежів, 1821,49 грн. пені та 585,64 грн. судового збору.

На виконання вищезазначеного рішення, 24.03.2015 було видано наказ на примусове виконання.

Проте, встановлену рішенням господарського суду Львівської області від 05.03.2015 року у справі №914/4639/14 заборгованість відповідачем станом на дату подання даної позовної заяви не оплачено.

Позивач вважає, що оскільки відповідачем суму заборгованості не оплачено, тому є всі підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 8077,86 грн. та 3 % річних в розмірі 574,11 грн., нарахованих на суму заборгованості за період з 20.07.2014 р. по 10.12.2015 р.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Факт невиконання договору та сума заборгованості встановлена у рішенні господарського суду Львівської області від 05.03.2015 по справі № 914/4639/14.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Відтак, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження для його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків

Як зазначено у п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 8077,86 грн. та 574,11 грн. 3% річних є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судовий збір покладається на відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

З огляду на викладене, керуючись 4, 33, 34, 35, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства «СИНЕВИРКА» (80381, Львівська обл., Жовківський район, м. Дубляни, вул. Львівська, буд.1; ідентифікаційний код 36587090) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «ПАМ'ЯТЬ-ПЛЮС» (79040, м.Львів, вул.Городоцька, буд.367; ідентифікаційний код 35327681) 8077,86 грн. - інфляційних втрат, 574,11 грн. - три відсотки річних та 1218,00 грн. судового збору.

Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 23.02.2016 р.

Суддя Король М.Р.