ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.02.16р. Справа № 904/11252/15

За позовом Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2" Дніпропетровської обласної ради (м. Дніпропетровськ)

до Комунального закладу "Дніпропетровський спеціалізований клінічний медичний центр матері та дитини ім. проф. ОСОБА_1" Дніпропетровської обласної ради (м.Дніпропетровськ)

про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг у сумі 5 567 грн. 56 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 15.02.2016)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 - представник (довіреність від 01.07.2015)

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність № 43 від 18.01.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Комунальний заклад "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2" Дніпропетровської обласної ради (далі - позивач) звернувся до господарського суду із позовною заявою, в якій на момент звернення з нею до суду просив суд стягнути з Комунального закладу "Дніпропетровський спеціалізований клінічний медичний центр матері та дитини ім. проф. ОСОБА_1" Дніпропетровської обласної ради (далі - відповідач) заборгованість з оплати комунальних послуг у сумі 676 731 грн. 19 коп.

Ціна позову складалася з суми основного боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області № 651-31/VI-64 від 10.09.2015 в частині повного та своєчасного відшкодування витрат на комунальні послуги, внаслідок чого у відповідача станом на 01.10.2015 утворилась заборгованість у сумі 676 731 грн. 19 коп., яка складається з наступних сум:

- КЕКВ 2240 (оплата послуг (крім комунальних)) - 5 567 грн. 56 коп.;

- КЕКВ 2271 (оплата теплопостачання) - 340 265 грн. 92 коп.;

- КЕКВ 2272 (оплата водопостачання та водовідведення) - 40 186 грн. 93 коп.;

- КЕКВ 2273 (оплата електроенергії) - 289 392 грн. 25 коп.;

- КЕКВ 2800 (інші поточні видатки) - 1 318 грн. 53 коп., що підтверджується Актом ревізії Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області № 04.2-20/12 від 20.10.2015. Нормативно позовні вимоги обґрунтовані статтями 1212, 1213 Цивільного кодексу України та статтею 173 Господарського кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 27.01.2016.

Від відповідача на виконання вимог ухвали суду надійшов відзив на позов (вх.суду 4103/16 від 25.01.2016), в якому він заперечує наявність вказаної позивачем заборгованості, долучивши до відзиву платіжні доручення, які підтверджують, що вказана позивачем заборгованість з оплати теплопостачання в сумі 340 265 грн. 92 коп., водопостачання та водовідведення в сумі 40 186 грн. 93 коп., електроенергії в сумі 289 392 грн. 25 коп. та інші поточні видатки в сумі 1 318 грн. 53 коп. була сплачена відповідачем в період з 09.12.2015 по 22.12.2015, отже, до звернення із позовом до суду. Крім того, відповідач долучив до матеріалів справи договори про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги, а також договір про надання послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів від 22.01.2015, на підставі якого відповідач здійснює оплату послуг з вивезення сміття безпосередньо виконавцю цих послуг. Отже, відповідач посилається на те, що заявлена до стягнення позивачем заборгованість в сумі 5 567 грн. 56 коп. є безпідставною та необґрунтованою, оскільки, договірні відносини в цій частині між сторонами відступні, крім того, фактично, вказані послуги відповідачу не надавалися, оскільки в нього в спірний період існував прямий договір з виконавцем цих послуг.

Також від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 4997/16 від 27.01.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи договір, укладений із виконавцем послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів, додаткові угоди до нього, а також докази оплати цих послуг відповідачем в спірний період.

У судове засідання 27.01.2016 з'явився представник відповідача. Відповідачем вимоги ухвали суду від 31.12.2015 були виконані у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання 27.01.2016 не з'явився, але надіслав заяву (вх.суду 4747/16 від 27.01.2016), в якій просив суд розгляд справи відкласти на іншу дату, у зв'язку з зайнятістю його представника в іншому судовому засіданні. Вказане клопотання було задоволено судом.

Крім того, судом було зауважено, що вимоги ухвали суду від 31.12.2015 позивачем виконані не були.

Враховуючи викладені обставини, ухвалою суду від 27.01.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 15.02.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування додаткових доказів по справі, а також задоволенням клопотання позивача.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки позивача та відповідача до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

У судове засідання 15.02.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 15.02.2016 було викладено зміст позовних вимог, а також підтверджено факт часткового погашення заборгованості, на який посилається відповідач у відзиві на позовну заяву. Представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості (КЕКВ 2240) з оплати послуг із вивезення сміття в сумі 5 567 грн. 56 коп.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 15.02.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 15.02.2015 о 16:00.

Від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог (вх.суду 9266/16 від 15.02.2016), в якій він просить суд стягнути з відповідача заборгованість з оплати комунальних послуг за спожиті експлуатаційні послуги з вивозу та утилізації сміття по КЕКВ 2240 за період з січня по вересень 2015 року в сумі 5 567 грн. 56 коп.

Відповідно до положень пункту 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18 під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Відповідно до пункту 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому, в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань), останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України та зазначені в цій постанові. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру.

Так, у судовому засіданні 15.02.2016 вказана заява була вручена представнику відповідача, крім того, викладені в ній обставини були зрозумілі представнику відповідача та не потребували додаткового вивчення та, відповідно, відкладення розгляду справи. Про що було наголошено представником відповідача.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Як вбачається із вказаної вище заяви, позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, а саме: заборгованості з оплати теплопостачання, водопостачання та водовідведення, електроенергії та інших поточних видатків, внаслідок її погашення відповідачем, у зв'язку з чим ціна позову фактично зменшилась. Вказана заява підписана уповноваженою особою - представником, якому відповідно до довіреності від 01.07.2015 надане таке процесуальне право.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подана позивачем заява про зменшення розміру позовних вимог подана у відповідності до процесуальних вимог в цій частині.

В цей же час, згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та, враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 5 567 грн. 56 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

У друге судове засідання 15.02.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача наполягав на задоволенні його позовних вимог, з урахуванням заяви про їх зменшення. Наголошував на тому, що, фактично, послуги з вивезення сміття споживалися відповідачем, а відсутність договору між сторонами не звільняє його від виконання обов'язку щодо оплати спожитих послуг. Просив врахувати нормативне обґрунтування позову, а саме: норми статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача наполягав на необґрунтованості та безпідставності позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, та просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Судом враховано, що всіма учасника даного судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до ОСОБА_2 Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 та 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 10.09.2015 між Дніпропетровською обласною радою (далі - орендодавець) та Комунальним закладом "Дніпропетровський спеціалізований клінічний медичний центр матері та дитини ім. проф. ОСОБА_1" Дніпропетровської обласної ради (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Дніпропетровської області № 651-31/VI-64 (далі - договір оренди, а.с. 15-21 том 1), відповідно до умов якого з метою ефективного використання комунального майна орендодавець на підставі рішення Дніпропетровської обласної ради від 27.05.2015 № 651-31/VI передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, для розміщення та функціонування гінекологічного відділення, відділення патології вагітних та консультативно-діагностичного відділення (надання медичної допомоги жіночому населенню) (пункт 1.1. договору оренди).

Договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування орендарем об'єктом оренди (пункт 1.2. договору оренди).

Об'єктом оренди є: нерухоме майно (цілісний майновий комплекс, будівля, споруда, приміщення) загальною площею 2 051,8 кв. м., розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, проспект Калініна, 53, яке знаходиться на балансі Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2" Дніпропетровської обласної ради".

Отже, балансоутримувачем вказаного майна є позивач.

Згідно з пунктом 2.3. договору оренди об'єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області.

У пункті 4.1. договору оренди сторони визначили, що орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди у термін, вказаний у договорі.

Відповідно до умов пункту 2.2. договору опис технічного стану об'єкта оренди на дату передачі його орендареві, його склад зазначається в акті приймання-передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору (додаток № 1).

Так, 02.01.2015 між орендодавцем, орендарем та балансоутримувачем (на виконання рішення Дніпропетровської обласної ради від 05.12.2014) було підписано акт приймання-передачі в оренду нежитлові будівлі пологового будинку (а.с.25-27 том 1).

В подальшому, між тими ж сторонами було підписано акт приймання-передачі вже з посиланням на договір оренди (а.с.22-23 том 1).

При цьому, в пункті 10.1. договору оренди зазначено, що договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 30.11.2017. Сторони встановлюють, що умови договору застосовуються до відносин між ними з 01.01.2015, які виникли до його підписання, згідно статті 631 ЦК України та статті 180 ГК України.

Слід зазначити, що розповсюдження дії умов договору на відносини, які виникли до його укладення, не суперечить вимогам чинного законодавства, крім того, передбачено статтею 631 Цивільного кодексу України, а також допускається статтею 180 Господарського кодексу України

При цьому, в розділі 3 договору оренди сторони погодили крім умов щодо зобов'язань сплати орендної плати, умови щодо відшкодування вартості комунальних послуг, зокрема, у пункті 3.7. договору оренди сторони узгодили, що вартість комунальних послуг, витрат на утримання прибудинкової території, вартість послуг з технічного обслуговування інженерного обладнання та внутрішньобудинкових мереж і таке інше не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо у формі та порядку, погодженому з балансоутримувачем, згідно договору про відшкодування комунальних послуг.

У пункті 3.8. договору сторони визначили, що балансоутримувач зобов'язаний здійснювати контроль за своєчасним надходженням орендної плати та відшкодувань за комунальні послуги.

Так, матеріалами справи підтверджується, що між позивачем (балансоутримувачем) та відповідачем (орендарем), у відповідності до умов пункту 3.7. договору оренди, були укладені наступні договори на відшкодування комунальних послуг та витрат:

- договір № 1 про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги від 07.12.2015 (а.с.230 том 1);

- договір № 2 про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги від 07.12.2015 (а.с.231 том 1);

- договір № 3 про відшкодування витрат від 07.12.2015 (а.с.232 том 1);

- договір № 4 про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги від 11.12.2015 (а.с.233 том 1);

- договір № 5 про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги від 11.12.2015 (а.с.234 том 1).

Крім того, в матеріалах справи наявні платіжні доручення за період з 09.12.2015 по 23.12.2015 (а.с.235-242 том 1, які підтверджують, що заборгованість за спожиті комунальні послуги, передбачені умовами вказаних вище договорів на відшкодування комунальних послуг та витрат, погашена відповідачем у повному обсязі. Крім того, відсутність заборгованості з оплати комунальних послуг, узгоджених у вказаних договорах, підтверджена представником позивача у судових засіданнях. Вказане стало підставою для зменшення розміру позовних вимог.

У судовому засіданні 15.02.2016 представником позивача було надано усні пояснення, що заявлена до стягнення заборгованість в сумі 676 731 грн. 19 коп. існувала на момент першого звернення до суду (30.11.2015), але позовна заява неодноразово поверталась господарським судом на підставі статті 63 Господарського процесуального кодексу України, а на момент її прийняття - 31.12.2015 заборгованість вже була погашена, що стало причиною для зменшення розміру позовних вимог (заява від 15.02.2016).

При цьому, як було вказано в позовній заяві так і в заяві про зменшення позовних вимог, не погашеною залишається заборгованість з оплати комунальних послуг за спожиті експлуатаційні послуги з вивозу та утилізації сміття по КЕКВ 2240 за період з січня по вересень 2015 року в сумі 5 567 грн. 56 коп. Наявність вказаної заборгованості, на думку позивача, підтверджується Актом ревізії Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області № 04.2-20/12 від 20.10.2015, а отже, посилаючись на норми статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, позивач просить стягнути вказаний борг з відповідача. Вказане і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до статей 12, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - це суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач комунальних послуг зобов'язаний укласти договір та оплачувати спожиті комунальні послуги.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону "Про житлово-комунальні послуги" обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

При цьому, позивачем та відповідачем під час розгляду справи підтверджувався той факт, що між ними договір на відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги в частині вивезення за знешкодження твердих побутових відходів щодо орендованого нерухомого майна загальною площею 2 051,8 кв. м., розташованого за адресою: м.Дніпропетровськ, проспект Калініна, 53, яке знаходиться на балансі Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2" Дніпропетровської обласної ради" не було укладено.

Суд також зазначає, що відповідачем заперечується сам факт споживання ним вказаних послуг в спірний період, а позивач належних доказів, які б підтверджували факт надання вказаних послуг відповідачу в спірний період, а саме: з січня по вересень 2015 року, належних доказів, які б підтверджували обсяг наданих послуг, а також їх вартість до матеріалів справи не долучив. Крім того, у судовому засіданні представник позивача підтвердив, що будь-які докази, на підтвердження факту надання та споживання відповідачем послуг з вивезення сміття, у нього відсутні, та між сторонами жодного документа в цій частині підписано не було.

Суд також звертає увагу, що в матеріалах справи наявний договір про надання послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів № 06/15 тпв від 22.01.2015, укладений між відповідачем (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Екокомтранс" (виконавець), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується згідно з графіком надавати послуг з вивезення побутових відходів, а замовник зобов'язується своєчасно сплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором (пункт 1.1. договору, а.с.6-7 том 2)..

У пункті 2.3. вказаного договору сторони визначили, що для вивезення твердих побутових відходів за контейнерною схемою використовуються технічно справний контейнер місткістю 0,75 куб. метрів, в кількості (3 шт.), що належить Товариству з обмеженою відповідальністю "Екокомтранс". Виконавець вивозить тверді побутові відходи за контейнерною схемою з 00-00 до 00-00 години. Графік вивезення: понеділок - 3 контейнери, вівторок - 3 контейнери середа - 3 контейнери, четвер - 3 контейнери, п'ятниця - 3 контейнери, субота - 3 контейнери.

Відповідно до пункту 10.1. зазначеного договору договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 30.03.2015, а у частині розрахунків - до повного виконання зобов'язань. Сторони відповідно до статті 180 ГК України та статті 631 ЦК України, встановлюють, що умови договору застосовуються до відносин між ними з 08 січня 2015 року.

Отже, фактично, в спірний період відповідач користувався послугами з вивезення побутових відходів, які надавалися йому їх виконавцем на підставі прямого договору між відповідачем та виконавцем цих послуг.

Відповідно до пунктів 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Належне виконання сторонами вказаного договору також підтверджується матеріалами справи (акти надання послуг, платіжні доручення про їх оплату, а.с. 12-36 том 2). Так, в матеріалах справи наявні платіжні доручення, які підтверджують регулярну оплату послуг відповідачем.

При цьому, слід наголосити, що обсяг та вартість послуг, наданих відповідачу на підставі договору про надання послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів № 06/15 тпв від 22.01.2015 значно перевищує обсяг та вартість послуг, який, на думку позивача, був фактично спожитий відповідачем в період з січня по вересень 2015 року у бездоговірному порядку та вартість яких позивач оплатив їх виконавцю (за всю будівлю, в тому числі за займану відповідачем на підставі договору оренди площу).

Так, з актів надання послуг за договором від 22.01.2015, доданих до матеріалів справи, вбачається, що в середньому вартість послуг з вивезення твердих побутових відходів складала 6000 - 7000 грн. на місяць, в той час, як позивач зазначає про споживання відповідачем в період з січня по вересень 2015 року, отже майже за дев'ять місяців послуг на суму 5 567 грн. 56 коп.

Крім того, проаналізувавши матеріали справи у системному зв'язку, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до акту приймання-передачі від 02.01.2015 (на виконання рішення Дніпропетровської обласної ради від 05.12.2014) фактично орендовані приміщення були передані відповідачу в оренду 02.01.2015.

А договір про надання послуг з вивезення та знешкодження твердих побутових відходів № 06/15 тпв від 22.01.2015 діяв з 08.01.2015 (пункт 10.1.).

Отже, фактично, в період 02.01.2015 по 07.01.2015 у відповідача був відсутній договір на вивезення сміття з виконавцем цих послуг. При цьому, суд приходить до висновку, що факт надання їх навіть в цей період не доведений позивачем, крім того, в цей період були вихідні (святкові) дні, крім того, 02.01.2015 лише було передано за актом вказане приміщення, а функціонувати та фактично споживати спірні послуги відповідач почав пізніше, оскільки неможливо розпочати діяльність лікарні в день передачі приміщення для її розміщення.

В підтвердження споживання вказаних послуг на суму 5 567 грн. 56 коп. позивач також посилається на висновки Акту ревізії Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області № 04.2-20/12 від 20.10.2015.

З приводу вказаного акту суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. Довідка органу державного фінансового контролю чи акт перевірки може бути підставою для вчинення відповідних процесуальних дій посадовими особами (зокрема - пред'явлення відповідного позову до суду), однак не позбавляє відповідну особу процесуального обов'язку доводити свої вимоги належними та допустимими доказами.

Отже, суд вважає, що Акт ревізії Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області № 04.2-20/12 від 20.10.2015 не є належним та допустимим доказом, який підтверджує надання відповідачу послуг з вивезення та утилізації сміття (по КЕКВ 2240) на суму 5 567 грн. 56 коп. в період з січня по вересень 2015 року.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Сторони є вільними і укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними (статті 627, 628 Цивільного кодексу України).

При цьому, посилаючись на норми статей 1212, 1213 Цивільного кодексу України та статтю173 Господарського кодексу України, позивач не довів факту надання відповідачу послуг з вивезення та утилізації сміття (по КЕКВ 2240) на суму 5 567 грн. 56 коп. в період з січня по вересень 2015 року. В той же час, відповідач належними доказами довів наявність у нього договору на надання спірних послуг у вказаний період (з 08.01.2015), а також факт їх надання третьою особою - виконавцем (не позивачем).

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з оплати комунальних послуг за спожиті експлуатаційні послуги з вивозу та утилізації сміття по КЕКВ 2240 за період з січня по вересень 2015 року в сумі 5 567 грн. 56 коп. є необґрунтованими, не доведеними позивачем належними та допустимими доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення із позовом до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 218 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (182 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову на момент звернення з ним до суду становила 676 731 грн. 19 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 10 150 грн. 97 коп. (1,5 відсотки ціни позову).

При цьому, після зменшення розміру позовних вимог позивачем ціна позову стала складати 5 567 грн. 56 коп., а отже сума судового збору за подання такого позову мала б складати 1 218 грн. 00 коп. (1 розмір мінімальної заробітної плати).

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу частину сплаченого ним судового збору у розмірі 8 932 грн. 97 коп. (10 150,97 - 1 218,00).

Судові витрати по справі відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Комунального закладу "Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 2" Дніпропетровської обласної ради (49064, м.Дніпропетровськ, проспект Сергія Нігояна, будинок 53; ідентифікаційний код 01984607) надмірно сплачений судовий збір у сумі 8 932 грн. 97 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № 1848 від 27.11.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.02.2016.

Суддя ОСОБА_4