РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/30763/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд»
доПублічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»
провизнання недійсним договорів іпотеки
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Колесник Д.В.
від відповідача:не з'явився

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду Кіровоградської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» (надалі - «Банк») про визнання недійсним договорів іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договори іпотеки від 07.11.2013 р. та від 18.11.2013 р., посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О.П., є недійсними, оскільки не відповідають нормам чинного законодавства України, а саме: сторонами не було визначено всіх істотних умов договорів під час їх укладання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 23.12.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.12.2015 р. розгляд справи відкладено на 25.01.2016 р. у зв'язка із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

25.01.2016 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що сторонами були погоджені всі істотні умови спірних договорів, і укладені сторонами договори жодним чином не порушують прав та законних інтересів позивача.

Судове засідання 25.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 03.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.02.2016 р. у зв'язка із неявкою представника відповідача та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №158.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

07.11.2013 р. між Товариством (іпотекодавець) та Банком (іпотекодержатель) бв укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О.П. за реєстровим №1021, (надалі - «Договір 1»), за змістом п. 1.1 якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку і порядку і на умовах, визначених цим договором, наступне нерухоме майно: нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №88) (літера А), загальною площею 166,7 кв.м, зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, будинок 9-А (предмет іпотеки).

Пунктом 1.1.1.1 вказаного договору визначено, що предмет іпотеки належить іпотекодавця на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, бланк серія САЕ №777287, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 27.12.2012 р. на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва №1317-В від 27.12.2012 . Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2013 р., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: , номер запису про право власності: 121292, відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 463105, дата формування: 13.02.2013 р., сформованого Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Гульчуком Є.О.

18.11.2013 р. між Товариством (іпотекодавець) та Банком (іпотекодержатель) бв укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравчук О.П. за реєстровим №1158 (надалі - «Договір 2»).

Відповідно до п. 1.1 Договору 2 іпотекодавець з з метою забезпечення належного виконання основного зобов'язання передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку і порядку і на умовах, визначених цим договором, наступне нерухоме майно:

- нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №85) (Літера А) - Офіс, загальною площею 141,8 кв.м, зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 9а (предмет іпотеки-1);

- нежилі приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №86) (Літера А) - Офіс, загальною площею 167,2 кв.м, зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 9а (предмет іпотеки-2);

- нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №87) (Літера А) - Офіс, загальною площею 169,1 кв.м, зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Волинська, 9а (предмет іпотеки-3).

Вказаним пунктом Договору 2 визначено правовстановлюючі документи, якими посвідчується право власності іпотекодавця на визначені предмети іпотеки.

Спір у справі виник у зв'язку із оспорювання позивачем дійсності Договорів.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків, а також наявність його порушеного права.

Як на підставу для визнання недійсним Договорів позивач вказує на те, що сторонами не було погоджено предмет іпотеки (відсутній детальний опис приналежностей), а також відсутнє посилання на видачу заставної або її відсутність.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Суд відзначає, що предметом господарського договору є господарські зобов'язання, за якими боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Умови про предмет договору повинні включати визначення матеріального об'єкта договірного зобов'язання, а саме:

- найменування (номенклатуру, асортимент) товару, сутність та перелік послуг, результат робіт;

- кількісні показники поставки продукції, виконання робіт, надання послуг;

- вимоги до їх якості, які визначаються посиланням на відповідні державні стандарти або на технічні умови, або вимоги, яким має відповідати товар (встановлюються у технічній документації, зразках, еталонах). В усякому разі товар, результати робіт, послуг мають бути придатними для використання у цілях, для яких вони призначені.

В той же час, не погодження сторонами всіх істотних умов договору згідно ст.ст. 180, 181 Господарського кодексу України, ст. 638 Цивільного кодексу України, чого в даному випадку не встановлено, може свідчити про неукладеність такого договору, тобто непородженням ним цивільних прав та обов'язків, що виключає можливість визнання судом такого правочину недійсним.

Аналогічний висновок міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р. та п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:

для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців;

для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу;

для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:

для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів;

для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

Дослідивши умови Договорів в частині опису предметів іпотеки суд вважає, що сторонами було належним чином зафіксовано детальний опис нерухомого майна, що передавалося в іпотеку Банку, а також зазначено всі правовстановлюючі документи, якими посвідчувалося право власності позивача на таке майно, та його реєстраційні дані.

Більш того, з пояснень представника відповідача вбачається, а позивачем не доведено зворотного, що опис предметів іпотеки в оспорюваних Договорах відповідає опису нерухомого майна у свідоцтвах про право власності.

Твердження позивача про те, що Договори не містять інформації на видачу заставної або її відсутність є безпідставним, оскільки пункти 1.5 Договору 1 та Договору 2 передбачають, що за цими договорами видача заставної не передбачена.

Таким чином суд приходить до висновку, що під час укладення оспорюваного Договорів сторонами було погоджено всі істотні умови, необхідні для даного виду договору (договору іпотеки).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договори суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірні правочини; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірних правочинів; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочиноами

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договорів недійсними.

Крім того, за змістом постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, що вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб, встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України.

Таким чином, відповідно до приписів ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України застосування судом будь-якого способу судового захисту вимагає наявності наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб'єктивного права або інтересу; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, важливою умовою застосування судом певного способу захисту права або інтересу є його належність - встановлення судом тих обставин, що вжиття саме обраного позивачем способу захисту спроможне поновити порушені права особи, що звертається до суду з відповідним позовом.

В той же час, позивачем всупереч приписам ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України не доведено суду в чому саме полягало порушення його прав та/або інтересів, на захист яких був спрямований даний позов.

За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Столиця-Буд» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий