ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року Справа № 910/3848/15-г
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дунаєвської Н.Г. - головуючого,

Мележик Н.І. - доповідача,

Владимиренко С.В.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні касаційну

скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю

"Гєотранс"

на постанову Київського апеляційного господарського суду

від 15.12.2015 року

у справі № 910/3848/15-г

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"Гєотранс"

до Фізичної особи - підприємця

ОСОБА_4

про стягнення коштів

за участю представників:

позивача - не з"явились

відповідача - ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 про стягнення (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 4 650 грн. основного боргу, 1 674,03 грн. інфляційних витрат та 20 % річних в сумі 3 595,95 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 05.05.2015 року (суддя Демидов В.О.) позов задоволено частково; стягнуто з Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" 4 650 грн. основного боргу, 1 674,03 грн. інфляційних витрат та 20 % річних в сумі 1948,87 грн.; в решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 року (судді: Яковлєв М.Л., Майданевич А.Г., Ільєнок Т.В.) рішення місцевого господарського суду змінено; стягнуто з Суб"єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" 730,74 грн. заборгованості, 370,12 грн. інфляційних витрат, 20 % річних в сумі 352,27 грн. та 267,62 грн. судового збору; в решті позову відмовлено.

В касаційній скарзі ТОВ "Гєотранс", посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного господарського суду у даній справі, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку її обставин та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно пп. 1-2, 4, 9, 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 42 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У резолютивній частині рішення має бути остаточна відповідь щодо усіх вимог, які були предметом судового розгляду. При цьому господарські суди повинні зазначати у рішеннях зі спорів, пов'язаних із стягненням грошових сум, - зокрема, дані, визначені в пункті 3 частини першої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження".

Разом з тим, оскаржувані судові акти попередніх інстанцій вказаним вимогам не відповідають.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.12.2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" (постачальник) та Суб"єктом підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 (покупець) укладено договір поставки продукції № 267, згідно якого позивач продає та поставляє, а Суб"єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4 купує й оплачує на умовах і у порядку визначених цим договором товар в асортименті, кількості і за цінами, вказаними в додатках (специфікаціях) та/або накладних, що засвідчують прийом-передачу товару та є невід'ємними частинами договору.

Право власності на товар переходить від позивача до відповідача з моменту підписання уповноваженими представниками сторін накладної, яка засвідчує момент передачі товару. Загальна сума договору відповідає загальній сумі всіх накладних, на підставі яких здійснюється поставка товару. Суб"єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4 зобов'язана оплачувати кожну партію переданого позивачем товару протягом (але не пізніше) семи календарних днів з моменту її передачі. Поставка товару здійснюється позивачем відповідачу окремими партіями відповідно до заявок позивача. (пп. 1.3., 2.1., 3.1. - 3.3., 4.1. договору).

Відповідальність сторін визначена розділом 5 договору, згідно п.5.1. якого у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. Пунктом 5.3 договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати поставленої партії товару, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості партії за кожний день прострочення платежу, а також 20 % річних від простроченої суми за весь період такого прострочення.

В позовній заяві зазначено, що Товариством з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" поставлено Суб"єкту підприємницької діяльності - фізичній особі ОСОБА_4 товар на суму 5 028,44 грн., про що свідчать накладні: ТТН № ГСЧ-004413 від 20.07.2012 року на суму 212,40 грн., ТТН № ГСЧ-004556 від 24.07.2012 року на суму 590,62 грн., ТТН № ГСЧ-004792 від 27.07.2012 року на суму 294,35 грн., ТТН № ГСЧ-004892 від 31.07.2012 року на суму 229,78 грн., ТТН № ГСЧ-006820 від 11.09.2012 року на суму 211,63 грн., ТТН № ГСЧ-000317 від 11.01.2013 року на суму 287,40 грн., ТТН № ГСЧ-000451 від 15.01.2013 року на суму 294,34 грн., ТТН № ГСЧ-000680 від 19.01.2013 року на суму 243,70 грн., ТТН № ГСЧ-000793 від 22.01.2013 року на суму 135,12 грн., ТТН № ГСЧ-000952 від 26.01.2013 року на суму 81,84 грн., ТТН № ГСЧ-000969 від 26.01.2013 року на суму 277,14 грн., ТТН № ГСЧ-001119 від 30.01.2013 року на суму 306,60 грн., ТТН № ГСЧ-001739 від 12.02.2013 року на суму 264,68 грн., ТТН № ГСЧ-002220 від 21.02.2013 року на суму 124,50 грн., ТТН № ГСЧ-002426 від 26.02.2013 року на суму 260,66 грн., ТТН № ГСЧ-002408 від 26.02.2013 року на суму 105,20 грн., ТТН № ГСЧ-005408 від 25.04.2013 року на суму 378,17 грн., ТТН № ГСЧ-006550 від 21.05.2013 року на суму 301,44 грн., ТТН № ГСЧ-006895 від 27.05.2013 року на суму 429,30 грн.

Суб"єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_4, в свою чергу, свої зобов'язання за цим договором повністю не виконала, сплативши лише 378,17 грн. за накладною ТТН № ГСЧ-005408 від 25.04.2013 року, чим порушила строк оплати товару, в зв'язку з чим борг останнього перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" склав 4 650 грн. Також позивачем за порушення термінів оплати нараховано інфляційні витрати в сумі 1 674,03 грн. та 20 % річних у розмірі 3 595,95 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані несплатою відповідачем боргу за отриманий за вищевказаним договором товар у заявленому розмірі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з покупця на користь постачальника суми основного боргу у заявленому розмірі, місцевий господарський суд вказав на порушення Суб"єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_4 умов вказаного договору щодо своєчасної та повної оплати вартості отриманого товару у визначені пунктом 3.3. договору строки. Також за порушення прострочення термінів оплати судом першої інстанції стягнуто з відповідача заявлену суму інфляційних витрат. При цьому, господарський суд міста Києва частково задовольнив позовні вимоги щодо стягнення 20 % річних в сумі 1 948,87 грн. за період з 30.07.2012 року по 31.03.2015 року, тобто меншому у розмірі, ніж заявлено позивачем, оскільки здійснений останнім розрахунок в цій частині є неправильним.

Проте, встановивши факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у заявленому розмірі та, як наслідок, задоволення в повному обсязі позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу, місцевий господарський суд належним чином не обгрунтував свій висновок, зокрема, не з"ясував обставин порядку проведення розрахунків між сторонами шляхом здійснення безготівкових чи/або готівкових оплат вартості отриманої продукції, а також не перевірив докази на підтвердження цих обставин.

Крім того, заявлене відповідачем до суду першої інстанції клопотання про витребування банківської виписки за рахунком позивача п/р НОМЕР_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ МФО 380805 з метою з"ясування обставин зарахування грошових коштів від ФОП ОСОБА_4 у період з 2012 року по грудень 2014 року (за твердженням відповідача розрахунки між сторонами проводились у готівковій формі) також залишено без задоволення з підстав відсутності доказів належності цього рахунку саме позивачу і доказів проведення зарахування коштів за договором поставки продукції від 27.12.2011 № 267 на даний рахунок.

Поняття і види доказів викладені у статті 32 ГПК України, згідно якої доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. Письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (статті 36 ГПК України).

Відповідно до частини 1 статті 33 та частини 2 статті 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи, що норми статті 38 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази і п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначено одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарськими судами, в межах своїх повноважень, повинні бути створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснення всіх необхідних дій щодо їх витребування.

Разом з тим, прийнявши рішення лише за наявності поданих позивачем матеріалів, без витребування доказів на підтвердження доводів відповідача, судом першої інстанції не дотримано положень статей 4-2, 4-3 ГПК України, якими передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В силу статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ст.ст. 655, 692 ЦК України).

Згідно статей 525, 526, 530 цього ж Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зважаючи на встановлення судом першої інстанції факту порушення відповідачем обов"язку щодо своєчасної оплати вартості отриманого товару, місцевим господарським судом недостатньо мотивовано висновок про наявність боргу відповідача.

Апеляційний господарський суд, здійснюючи апеляційний перегляд справи, та, приймаючи оскаржувану постанову, допущені місцевим господарським судом порушення усунув, але припустився власних, які є самостійною підставою для скасування постанови.

Так, скасовуючи рішення першої інстанції, та, погоджуючись з наявністю факту неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, апеляційний господарський суд встановив факт вирішення судом першої інстанції спору без дослідження усіх належних і достатніх доказів та витребував в АТ "Райффайзен Банк Аваль" інформацію щодо руху коштів по рахунку.

Разом з тим, встановивши наявність боргу за отриманий товар, апеляційна інстанція не перевірила доказів, що підтверджують факт здійснення цих оплат та порядок розрахунку вказаних сум, оскільки витребувані апеляційним господарським судом виписки з банківської установи не містять реквізитів у призначенні платежу.

Оскільки здійснений апеляційною інстанцією розрахунок боргу не підтверджений належними доказами, а визначений судом розмір оплат є більшим, ніж вартість товару, поставленого за наявними у справі накладними, також сумнівними є висновки суду в частині стягнення інфляційних витрат та 20 % річних, для нарахування яких слід визначити строк прострочки оплат за отриманий товар відповідно до умов пункту 3.3. договору.

Водночас, оскаржуючи рішення місцевого та постанову апеляційного господарських судів, Товариство з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" зазначило про те, що за весь період співпраці по договору поставки продукції № 267 від 27.12.2011 року останнє поставило Суб"єкту підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4 товар на загальну суму 44 435,55 грн., який оплачений у розмірі 39 411,18 грн., внаслідок чого борг відповідача склав 5 024,37 грн.

Проте, зазначені доводи позивача також залишені поза увагою судів попередніх інстанцій.

З огляду на вищевикладене, висновки судів першої й апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову без встановлення всіх фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, зокрема, наявності доказів на підтвердження факту існування заборгованості за вказаним договором та здійснення часткових оплат, є передчасними.

Таким чином, касаційна інстанція дійшла висновку про порушення попередніми судовими інстанціями вимог статей 32, 33, 34, 38 ГПК України щодо встановлення обставин справи, які складають фактичну основу спірних правовідносин та передчасність висновків господарських судів про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленого боргу.

При цьому, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази (стаття 1117 ГПК України).

В зв"язку з викладеним, судові інстанції припустились порушення вимог частини 1 статті 47 ГПК України щодо всебічного, повного й об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України.

Згідно статті 11110 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, всебічно, повно, об'єктивно з'ясувати всі обставини справи, надати об'єктивну оцінку доказам, які мають юридичне значення для її розгляду, правильно застосувати норми матеріального та, дотримуючись норм процесуального права, вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись ст.ст. 1115 - 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гєотранс" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 05.05.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.12.2015 року у справі №910/3848/15-г скасувати.

Справу передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Головуючий суддяН.Г. Дунаєвська
СуддіН.І. Мележик
С.В. Владимиренко