ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р.Справа № 922/6314/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Заступника Харківського міжрайонного прокурора Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Харківська обласна державна адміністрація м. Харків, Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Харківська ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області, м. Харків
до 1. Харківської районної державної адміністрації, м. Харків, 2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

Прокурор - Кондратюк Н.А., посв. від 03.12.2013р.;

Представник позивача - Хань О.О., дов. від 11.01.2016р.;

Представник 1-го відповідача - не з'явився;

Представник 2-го відповідача - ОСОБА_4, дов. від 10.02.2016р.;

Третя особа - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник Харківського міжрайонного прокурора Харківської області, м. Харків, в інтересах держави в особі позивача - Харківської обласної державної адміністрації, м. Харків, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до першого відповідача - Харківської районної державної адміністрації, м. Харків, другого відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків, в якому просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Харківської РДА від 24.01.2015р. за № 47 "Про надання земельних ділянок".

2. Визнати недійсним договір оренди землі від 15.11.2005р., укладений між Харківською РДА та ФОП ОСОБА_2, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку, загальною площею 19,4728 га, в тому числі: під водою - 8,3973 га, прибережної захисної смуги - 11,0755 га, із них: пасовищ - 10,7171 га, ріллі - 0,2329 га, гідротехнічних споруд - 0,1254 га.

3. Скасувати запис про державну реєстрацію договору оренди від 13.12.2005р. за № НОМЕР_1.

4. Зобов'язати ФОП ОСОБА_2 повернути земельну ділянку водного фонду, загальною площею 19,4728 га, в тому числі: під водою - 8,3973 га, прибережної захисної смуги - 11,0755 га, із них: пасовищ - 10,7171 га, ріллі - 0,2329 га, гідротехнічних споруд - 0,1254 га.

Ухвалою господарського суду від 11.12.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.01.2016р. о 10:30 год.

Ухвалами господарського суду від 11.01.2016р., 01.02.2016р. розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 16.02.2016р. прокурор та представник позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні. Через канцелярію суду прокурором надано клопотання про витребування доказів (вх. № 4999), в якому просить суд витребувати у Харківської РДА інформацію щодо власника (балансоутримувача) гідротехнічних споруд, що розташовані на спірній земельній ділянці, наявність договору оренди на гідротехнічні споруди та щодо сплати орендної плати ФОП ОСОБА_2 за вказаним договором оренди земельної ділянки, наявність у останнього заборгованості.

Представник другого відповідача у судовому засіданні 16.02.2016р. проти позову заперечував, з підстав, викладених у відзиві на позов (вх. № 4925), який досліджено судом та долучено до матеріалів справи. Також відповідачем надано заяву про застосування до вимог прокурора строку позовної давності.

Представник першого відповідача у судове засідання 16.02.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Матеріали справи містять докази належного повідомлення першого відповідача про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи у судове засідання 16.02.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив. Через канцелярію суду надав письмові пояснення (вх. № 5265), які долучаються до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання прокурора про витребування доказів, відмовляє в його задоволенні, виходячи з наступного.

За змістом ст. 38 ГПК України, сторона, яка звертається до суду з клопотання про витребування доказів, має довести обставини, що спричинили неможливість отримання таких доказів цією стороною самостійно. Суд оцінює критично та відхиляє посилання прокурора на фактичне неотримання від Реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції та Харківської РДА витребуваних судом доказів, адже прокурор є посадовою особою органу державної влади, уповноваженим витребовувати відповідні відомості та документи від будь-яких органів та осіб. Крім того, прокурор був зобов'язаний надати відповідні докази ухвалою суду від 01.02.2016р., на виконання цієї ж ухвали прокурор звернувся до Харківської РДА та Реєстраційної служби ХРУЮ лише 08.02.2016р. та 09.02.2016р. відповідно, при чому, в останньому випадку - поштою. Отже, прокурором не доведено, що фактичне неотримання ним відповідних документів спричинено відмовою цих органів такий доказ надати, а не зволіканням з боку прокурора у зверненні.

Розглянувши заяву (вх. № 560), в якій прокурор, у зв'язку з набранням чинності окремих положень Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. в частині створення місцевих прокуратур, просить залучити правонаступником Харківської міжрайонної прокуратури Харківську місцеву прокуратуру №6 Харківської області, суд, відповідно до ст. 25 ГПК України, задовольняє її та заміняє Харківську міжрайонну прокуратуру на правонаступника - Харківську місцеву прокуратуру №6 Харківської області.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представників сторін, судом встановлено наступне:

Харківською міжрайонною прокуратурою, в ході вивчення стану додержання вимог земельного законодавства на території Харківського району встановлено, що до Харківської РДА (перший відповідач) звернувся ФОП ОСОБА_2 (другий відповідач) із заявою про надання в оренду земельної ділянки для риборозведення, що розташована на території Глибоківської та Лук'янцівської сільських рад Харківського району.

За наслідками розгляду вищевказаної заяви, Харківською РДА надано ФОП ОСОБА_2 дозвіл від 15.04.2004р. № 975 на розробку проекту відведення земельної ділянки (ставок), розташованої на території Глибоківської та Лук'янцівської сільських рад Харківського району, для риборозведення.

В подальшому, розпорядженням голови Харківської РДА від 24.01.2005р. № 47 ФОП ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано в оренду строком на 20 років земельні ділянки, загальною площею 48,6808 га, за рахунок земель запасу водного фонду, розташовані за межами населеного пункту на території:

Глибоківської сільської ради 19,4728 га в тому числі: під водою -8,3973 га, прибережної захисної смуги - 11,0755 га, із них: пасовищ - 10,7171 та. ріллі - 0,2329 га, гідротехнічних споруд - 0,1254 га;

Лук'янцівської сільської ради 29,2080 га в тому числі: під водою - 11,7809 га, прибережної захисної смуги - 17,4271 га, із них: пасовищ - 15,4163 га. чагарників - 1,6293, гідротехнічних споруд - 0,3816 га, для рибогосподарських потреб.

Одночасно, зобов'язано ФОП ОСОБА_2 приступити до використання земельної ділянки, після укладання договору оренди та його державної реєстрації.

На підставі вказаного розпорядження, між Харківською РДА та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки від 15.11.2005р., зареєстрований у Харківському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України» в Державному реєстрі земель, про що вчинено запис від 13.12.2005р. за № НОМЕР_1, за умовами якого в оренду передано земельну ділянку загальною площею 19,4728 га в тому числі: під водою - 8.3973 га, прибережної захисної смуги - 11,0755 га, із них: пасовищ - 10,7171 га. ріллі - 0,2329 га, гідротехнічних споруд - 0,1254 га.

Прокурор, звертаючись до господарського суду із відповідним позовом, вважає, що головою Харківської районної державної адміністрації, при винесенні розпорядження від 24.01.2005р. за № 47 перевищені межі компетенції щодо розпорядження землями державної власності та фактично передана в оренду земельна ділянка, розпоряджатися якою, станом на момент прийняття рішення мала право виключно Харківська обласна державна адміністрація (позивач), на підставі ч. 4 ст. 122 ЗК України. В зв'язку з чим, вважає, що розпорядження Харківської РДА винесене з порушенням вимог ст. ст. 122, 123, 124 ЗЗК України, тому підлягає скасуванню.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно приписів частини 1 статті 14 Конституції України, частини статті 1 Земельного кодексу України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Земельним кодексом України встановлюється порядок володіння, користування і розпорядження землями, що перебувають у комунальній та державній власності.

Згідно статті 148 ГК України, земля - є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою, відповідно до Земельного кодексу України та інших законів.

За статтею 2 ЗК України, земельними відносинами - є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами, в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки на права на них, у тому числі на земельні паї (частки).

В силу частини 1 статті 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими, відповідно до них, нормативно-правовими актами, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі".

Відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюються в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Відповідно ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Також, згідно з частиною 1 статті 124 ЗК України (у відповідній редакції) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

На підставі ч. 2 статті 125 ЗК України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону (частина 2 статті 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки, наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За приписами ст. 1 ЗУ "Про оренду землі" та ст. 93 ЗК України, оренда землі - це, засноване на договорі, строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 6 ЗК "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 ЗУ "Про оренду землі", договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 15 ЗУ "Про оренду землі" визначено перелік істотних умов договору оренди землі. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Відповідно до статті 4 ЗУ "Про оренду землі", орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності є районні, обласні Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом.

Статтею 13 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Суд зазначає, що згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.24 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" передбачено, що для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди, суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду, згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України, з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це, судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а, отже, й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

Судом встановлено, що сторони, за спірним договором оренди землі, дійшли згоди з усіх його істотних умов, які визначені ст. 15 ЗУ "Про оренду землі".

Статтею 17 ЗК України (у відповідній редакції) визначено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, а також вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону; за пунктом 12 Перехідних положень розділу Х ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження по розпорядженню землями в межах населених пунктів, окрім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради.

Згідно зі статтею 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Статтею 122 ЗК України (в редакції на час укладення спірного договору) передбачено повноваження органів державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у власність або у користування.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцева державна адміністрація - є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація, в межах своїх повноважень, здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Визначено, що ст. 2 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації", місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують: 1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня, 2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян, 3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національного-культурного розвитку, 4) підготовку та виконання відповідних бюджетів, 5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм, 6) взаємодію з органами місцевого самоврядування, 7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень.

Статтею 14 ЗУ "Про місцеві державні адміністрації" врегульовано підстави здійснення місцевими державними адміністраціями повноважень інших органів, зокрема, місцеві державні адміністрації здійснюють повноваження місцевого самоврядування, делеговані їм відповідними радами; передавати місцевим державним адміністраціям окремі повноваження органів виконавчої влади вищого рівня в межах, визначених законами України, вправі лише Кабінет Міністрів України.

За ст. 6 цього Закону, актом місцевої державної адміністрації, який видається головою адміністрації, є розпорядження.

Відповідно до приписів статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України, землі України, за основним цільовим призначенням, поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, відповідно до їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частина 2 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до пункту «а» ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами.

Згідно зі ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Правовий режим земель водного фонду визначається в комплексі з правовим режимом водних відносин, які є водно - земельними відносинами і виступають єдиним комплексним об'єктом правового регулювання та регулюються, як Земельним кодексом України, так і Водним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 ЗК України, громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Частинами 4, 5 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, із земель водного фонду, можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Згідно ст. 41 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Отже способом волевиявлення державної адміністрації, яка здійснює розпорядження власністю від імені держави, щодо регулювання земельних відносин є прийняття головою відповідної адміністрації розпорядження.

Суд зазначає, що за змістом статті 1 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, звертаючись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Наведене свідчить про те, що передумовою для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Відповідно до ст. 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 51 ВК України (у редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень) у користування на умовах оренди водні об'єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях.

Орендодавцями водних об'єктів (їх частин) місцевого значення є Верховна Рада Автономної Республіки Крим і обласні Ради.

Окремі повноваження щодо надання водних об'єктів (їх частин) місцевого значення в користування Верховна Рада Автономної Республіки Крим та обласні Ради можуть передавати відповідним органам виконавчої влади на місцях чи іншим державним органам.

Орендодавцями водних об'єктів загальнодержавного значення є: Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації.

Розподіл повноважень щодо передачі водних об'єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст. 5 ВК України, всі водні об'єкти поділяються на два види, кожен із яких має відповідний правовий режим: водні об'єкти загальнодержавного і місцевого значення.

До водних об'єктів загальнодержавного значення належать: внутрішні морські води, територіальне море, а також акваторії морських портів; підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; водні об'єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об'єктів місцевого значення належать: поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об'єктів загальнодержавного значення; підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Тим більше, що наказом Державного комітету України по водному господарству від 03.06.1997 за № 41 "Про затвердження Переліку річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення" (в редакції на момент прийняття спірного розпорядження) на підставі вимог ст.5 розділу 1 ВК України та постанов Кабінету Міністрів України від 08.02.1994р. N 75 "Про затвердження Порядку справляння плати за спеціальне використання прісних водних ресурсів і тимчасових нормативів плати за їх спеціальне використання" та від 08.02.1997р. N 164 "Про встановлення нормативів плати за спеціальне використання водних ресурсів" затверджений Перелік річок та водойм, що віднесені до водних об'єктів місцевого значення, з якого вбачається, що спірний об'єкт водного фонду не віднесений до водних об'єктів місцевого значення, а, отже, є водним об'єктом загальнодержавного значення.

У свою чергу, п. 3 ст. 122 ЗК України (у відповідній редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених ч. 7 цієї статті.

З аналізу змісту зазначеного пункту статті вбачається, що до повноважень районних державних адміністрацій належить повноваження щодо передачі земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 4, 7 цієї статті, у власність або у користування за межами населених пунктів для ведення водного господарства.

Посилання прокурора на статтю 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» № 3677-VI від 08.07.2011р. є безпідставним, оскільки зазначений Закон лише 04.08.2011р., тобто більш ніж через п'ять років після укладення спірного договору оренди та прийняття оскаржуваного розпорядження.

Суд зазначає, що для вирішення спору застосовуються норми законодавства, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Положеннями ч.1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з Положенням про Державне агентство водних ресурсів України, агентство узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції. Так, листами від 13.08.2013р. № 4158/9/11-13 та від 06.02.2015р. № 590/9/11-15 надано роз'яснення, що Законом України від 06.09.2012р. № 5245 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", який набрав чинності з 01.01.2013р. змінено повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування. Відповідно до зазначених змін повноваження щодо передачі в оренду земельних ділянок для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт у межах населеного пункту перейшли до відповідних місцевих рад, а за межами населених пунктів до обласних державних адміністрацій.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що після набрання чинності з 01.01.2013р. Закону України від 06.09.2012р. № 5245 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" повноваження щодо розпорядження землями водного фонду частково почали здійснювати обласні державні адміністрації.

З огляду на зазначене вбачається, що перший відповідач - Харківська РДА, приймаючи оскаржуване прокурором розпорядження № 47 від 24.01.2005р., діяв в межах своїх повноважень, визначених пунктом «а» ч.3 ст.122 ЗК України (у відповідній редакції) та прийняв рішення про надання другому відповідачу земельної ділянки у користування для рибогосподарських потреб (яка є складовою частиною сільськогосподарського використання).

Окрім цього, суд зазначає, що, згідно ч.6 ст.123 ЗК України проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об'єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.

Відповідно до «Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. №677, - після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається сільською, селищною, міською радою, районною, Київською та Севастопольською міською держадміністрацією, затверджується ними або в установленому порядку подається до інших органів, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.

Згідно ст. 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», позитивні висновки державної експертизи щодо об'єктів обов'язкової державної експертизи - є підставою для прийняття відповідного рішення органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування, відкриття фінансування робіт з реалізації заходів, передбачених відповідною документацією.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі дозволу першого відповідача на розроблення проекту відведення земельної ділянки та Умов відведення земельної ділянки, виданих органом по земельних ресурсах, було розроблено та погоджено з усіма визначеними законодавством органами, після чого Державним комітетом України по земельних ресурсах було складено позитивний висновок державної експертизи № 1026-05 від 18.08.2005р. щодо проекту землеустрою, у якому зазначено, що він відповідає вимогам земельного законодавства та нормативно-правових документів.

Водночас документи, які були підставою для надання в оренду земельної ділянки водного фонду другому відповідачу, пройшли державну експертизу спеціалізованим органом з питань землеустрою.

Відповідно до пункту 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Враховуючи викладене та те, що прокурором не наведено правових підстав для визнання недійсним спірного розпорядження райдержадміністрації, у суду відсутні підстави для визнання недійсним спірного договору оренди земельної ділянки, укладеного згідного з цим розпорядженням.

Водночас суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з нормами ч.ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950р., Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006р. визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 р. майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна -Тюмень "проти України" від 22.02.2008р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Споррон" та Льоннрот проти Швеції", від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія Нав'єра С. А. та інші проти Бельгії", від 20 листопада 1995 року, Series A no. 332, p. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (див. рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", N 46129/99, § 69, ECHR 2002-IX). Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що заявник добросовісно отримав будинок в якості внеску до статутного капіталу, не знаючи про те, що Фонд державного майна не мав повноважень на його передання, та не було підстав для передбачення, що заявник мав знати про це. Навіть попри те, що ДП "Укрнафтопродукт" продовжувало використовувати будинок, він був частиною статутного капіталу заявника так само, як будь-яке інше майно. Заявник мав щонайменше легітимні сподівання щодо можливості використовувати будинок в своїй господарській діяльності.

Крім того, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини при вирішенні питання щодо припинення права власності приватної особи на майно, внаслідок певних порушень, допущених з боку органу публічної влади при прийнятті рішення про передачу майна у власність, суд наголошує, що, навіть, якщо б Харківською районною адміністрацією Харківської області (органом виконавчої влади) й були б допущені при прийнятті її головою спірного розпорядження, вони все одно не могли б бути підставою для позбавлення землекористування першого відповідача у справі, який не вчиняв жодних порушень та не знав і не міг знати про вірогідність певних порушень з боку другого відповідача при прийнятті її головою спірних розпоряджень.

Водночас, суд зазначає, що згідно із ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладено функції представництва інтересів громадянина або держави у випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, що, в свою чергу, прокурором, під час розгляду справи, доведено не було.

Щодо вимог прокурора про скасування запису про державну реєстрацію спірного договору оренди та повернення спірної земельної ділянки, суд зауважує, що правовою підставою для здійснення відповідної реєстрації та перебування земельної ділянки у володінні та користуванні другого відповідача є саме договір оренди від 13.12.2005р. № НОМЕР_1. Оскільки ж суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про недійсність вказаного договору оренди землі, то й підстав для задоволення вимог про скасування державної реєстрації цього договору та про повернення земельної ділянки - відсутні.

Щодо заяви другого відповідача про застосування до спірних правовідносин приписів ст.ст. 261, 267 ЦК України, суд зазначає наступне.

Згідно ст.ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до приписів ст. 261 ЦК України, за якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1 та 4 ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, прокурор, як представник держави, в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має, в розумінні чинного ГПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся.

Суд вважає, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора.

Дана позиція висловлена у постанові Верховного суду України у справі за №5011-32/13806-2012 від 27.05.2014р.

Відповідно п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів Вищий господарський суд України", якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Частиною 1 та 2 статті 33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено, що обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

За твердженням відповідачів, районна державна адміністрації надсилає обласній державній адміністрації копії розпоряджень голови райдержадміністрації, не пізніше ніж у тижневий термін.

Отже, Харківська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов, як контролюючий орган Харківської районної державної адміністрації повинна була знати про існування договору оренди водного об'єкту, як передбачено ст.33 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

Таким чином, суд зазначає, що позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатись про існування договору оренди водного об'єкту саме позивач, а не прокурор.

Проте, враховуючи зазначене, суд відмовляє у задоволені позову не у зв'язку з застосуванням строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як визначено у Постанові Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, позовні вимоги прокурора законодавчо не обґрунтовані, не доведені, не підтверджені матеріалами справи та додатково поданими доказами, тому суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. 49 ГПК України, та враховуючи відмову в задоволенні позову, покладає судові витрати на прокурора. Враховуючи те, що, ухвалою господарського суду від 11.12.2015р. було задоволено клопотання прокурора про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення по даній справі, судовий збір за чотири вимоги немайнового характеру в розмірі 4872,00 грн. покладається на прокуратуру та підлягає стягненню до держбюджету України.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 22, 25, 29, 33, 34, 38, 43, 44, 49, 65, 82-85 ГПК, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з прокуратури Харківської області (61050, м. Харків, вул. Б.Хмельницького, 4, ) на користь держбюджету України одержувач коштів - УДКС у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області, № рахунку 3003, , код платника 22030001, символ звітності банку 101, банк одержувача - ГУ ДКСУ у Харківській області, МФО 851011) - 4872, грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/6314/15