ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016 року Справа № 904/8982/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Білецької Л.М., Паруснікова Ю.Б.,

секретар судового засідання: Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від відповідача: ОСОБА_1 представник, довіреність №4 від 06.01.2016 р.;

від позивача: ОСОБА_2 представник, довіреність №18 від 05.01.2016 р.;

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства "ЖИЛСЕРВІС-1" Дніпропетровської міської ради

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року у справі № 904/8982/15

за позовом Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "ТЕПЛОТРАНС" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

до Комунального підприємства "ЖИЛСЕРВІС-1" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості у розмірі 146 214,34 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015р. у справі № 904/8982/15 (суддя Ліпинський О.В.) позов задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з Комунального підприємства "Жилсервіс-1" Дніпропетровської міської ради на користь Комунального підприємства "Транспортування покупної теплової енергії "ТЕПЛОТРАНС" Дніпропетровської міської ради 134 934,89 грн. основного боргу, 765,23 грн. пені, 7 971,57 грн. інфляційних втрат, 353,26 грн. три проценти річних, 2 024,02 грн. судового збору.

Рішення мотивовано прушенням відповідачем умов договору про відпуск теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання № 639 від 12.09.2012 року в частині оплати отриманої теплової енергії за період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року, наявністю заборгованості у розмірі 134934,89грн., порушення відповідачем вимог ст.ст. 193,275 Господарського кодексу України, ст.ст.525,526 Цивільного кодесу України, правом позивача стягнути з відповідача пеню відповідно до п.5.3 договору за період з 19.05.2015 року по 27.08.2015 року, 3% річних за період з 19.02.2014 року по 31.05.2015 року та інфляційні втрати за період з лютого 2014 року по травень 2015року згідно вимого 625 Цивільного кодесу України.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає на неналежну оцінку господарським судом доказів у справі, зокрема акту від 25.12.2013 року, яким підтверджується відсутність гарячого водопостачання на обєкті відповідача.

Також скаржник вважає, що суд не надав належної оцінки повідомленню відповідача про розірвання договору №425 від 30.04.2015 року, не встановив порядок формування позивачем оплати за спожиту теплову енергію.

Просить оскаржуване ним рішення господарського суду скасувати, в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи апелянта. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просить залишити його без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що 12.09.2012 року між Комунальним підприємством "Транспортування покупної теплової енергії "ТЕПЛОТРАНС" (постачальник) та Комунальним підприємством "Жилсервіс-1" (споживач) був укладений договір про відпуск теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання № 639 (а.с.8).

Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник згідно СниП 2.04.07-86 Теплові мережі здійснює відпуск теплової енергії для потреб центрального опалення та гарячого водопостачання, по об`єктах споживача.

Пунктом 1.3 договору встановлено планове споживання теплової енергії по об'єктах споживача, а саме:

- вул. Робоча, 95а (263,35 кв.м.) 55,83 Гкал/рік;

- вул. Робоча, 176а (194,1 кв.м.) - 41,15 Гкал/рік;

- вул. Будівельників, 24 (248,1 кв.м.) 52,60 Гкал/рік;

- вул. Будівельників, 14а (76,4 кв.м.) 16,20 Гкал/рік;

- вул. Титова, 24 (70,4 кв.м.) 14,92 Гкал/рік.

Згідно з пунктом 2.1 договору нарахування плати за теплову енергію здійснюється постачальником на підставі тарифів, затверджених місцевими органами самоврядування, а саме - на підставі рішення № 2212 від 10.09.2009 року тариф на 1 Гкал теплової енергії становить 666,49 грн. Орієнтована сума по договору 121 827,71 грн./рік.

Отже, порядок формування вартості спожитої відповідачем теплової енергії є визначеним, що спростовує доводи його апеляційної скарги про не дослідження судом даного питання.

Відповідно до умов п. 5.3 договору до 15 числа місяця, наступного за розрахунковим, споживач отримує у постачальника рахунок для оплати за спожиту теплову енергію, який зобов'язаний сплатити протягом трьох днів.

Отже, саме споживач зобовязаний отримати рахунок на оплату. Тому доводи скаржника про ненадання відповідачу рахунків з вини позивача, безпідставні.

Пунктом 9.1 договору передбачено, що цей договір укладається на строк з 12.09.2012 року до 31.12.2012 року. Строк дії договору автоматично вважається пролонгованим, якщо жодна зі сторін не має наміру розірвати його, шляхом повідомлення іншої сторони в письмовому вигляді не пізніше як за місяць до закінчення строку дії договору.

02.01.2013 року сторонами підписано додаткову угоду до договору № 639 від 12.09.2012 року, якою змінено об'єкти теплоспоживання. Виключено обєкти за адресами: вул. Робоча, 95а та вул. Будівельників, 24. Визначено проектне споживання теплової енергії за обєктами, що залишились з раніше погоджених (а.с. 11).

Наявними у справі рахунками-фактурами та довідкою про щомісячні нарахування та оплати за теплову енергію (а.с. 79) підтверджується факт постачання відповідачу теплової енергії в період з жовтня 2012 року по квітень 2015 року на загальну суму 260 458,53 грн., яка відповідачем сплачена частково.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що за відсутності належних доказів виконання відповідачем зобовязань за договором, наявні підстави для висновку про порушення Комунальним підприємством "ЖИЛСЕРВІС-1" Дніпропетровської міської ради вимог діючого законодавства, що регулює правовідносини сторін.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Доводи апелянта, які він зазначає в апеляційній скарзі, були предметом дослідження при вирішенні спору і судом надана їм належна правова оцінка.

Так, відповідач стверджує, що він в односторонньому порядку відмовився від послуг позивача та від умов договору, надіслав про свій намір листа позивачу, який було отримано останнім 30.04.2014 року (а.с.69).

Втім, такі доводи безпідставні, суперечать змісту п.9.1 договору, яким передбачено право сторони за договором відмовитись від подальшої його пролонгації, повідомивши іншу сторону письмово за місяць до закінчення строку дії договору.

У даному випадку відповідач повідомив позивача про свою відмову від договору не у відповідності до вимог п.9.1 договору. Позивач не погодився на пропозицію про його дострокове розірвання, що підтверджується відповіддю на повідомлення відповідача (а.с.68).

Тому договір є чинним та підлягає належному виконанню сторонами.

Щодо посилання скаржника на акт від 25.12.2013 року, за змістом якого у приміщеннях по вул.Робочій 176-а та вул.Титова,24 труби опалення та опалювальні пристрої відсутні, гаряче водопостачання відсутнє (а.с.92), слід зазначити наступне:

Матеріали справи свідчать, що окрім додаткової угоди №1 від 02.01.2013 року, інші зміни до договору щодо переліку обєктів теплопостачання сторонами не вносились. Однак позивач припинив нарахування по об'єктах, переданих відповідачем на баланс КП "БЮРО", що вбачається із наданого суду розрахунку заборгованості.

Приміщення по вул.Робочій 176-а та вул.Титова,24 є об'єктами теплопостачання згідно умов договору про відпуск теплової енергії для потреб опалення та гарячого водопостачання № 639 від 12.09.2012 року.

Відповідно до ОСОБА_1 від 22.10.2015 року та 02.12.2015 року, стан вказаних приміщень не змінився. Однак відповідач жодних дій для приведення умов договору у відповідність до дійсних обставин необхідності їх опалення, не вчинив. Тому підстави для відмови від проведення нарахувань на вказані обєкти у позивача були відсутні.

Отже, доводи скаржника про неналежну оцінку судом обставин дійсних обставин справи є необгрунтованими.

Відповідно до проведеного позивачем розрахунку та наявних у справі рахунків на оплату, заборгованість відповідача на час вирішення спору судом становить 134 934,89 грн. (а.с.79).

Зауваження представника апелянта на невідповідність такого розміру заборгованості тим даним, які отримані від позивача на запит представника відповідача (а.с. 114), то колегією суддів при порівнянні двох розрахунків встановлено описка позивача в сумі за листопад 2013 року 1 169,37 грн. замість правильної суми - 11 169,37 грн. (а.с.79 та 114).

Отже, за відсутності належних доказів виконання відповідачем умов договору висновок суду про стягнення заборгованості є правомірним.

Крім суми основного боргу, позивач вимагав стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних збитків згідно ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем наданий розрахунок трьох процентів річних за період з 19.02.2014 року по 31.05.2015 року (по кожному рахунку окремо), згідно якого розмір 3% річних склав суму 353,26 грн. та розрахунок інфляційних втрат за період з лютого 2014 року по травень 2015 року (по кожному рахунку окремо) у розмірі 7 971,57 грн. (а.с.77-78).

Також позивач вимагав стягнення з відповідача пені, сплата якої передбачена пунктом 5.3 договору, яким передбачено розмір пені - подвійна облікова ставки НБУ за кожен день прострочення оплати.

Згідно наданого суду розрахунку розмір пені за несвоєчасну сплату рахунку за квітень 2015 року, за період з 19.05.2015 року по 27.08.2015 року становить 769,23 грн.(а.с.76).

Помилок, які зазначає апелянт, вказані розрахунки не містять. Стягнення зазначених сум проведено судом першої інстанції правильно та з належним правовим обґрунтуванням.

Таким чином, висновки оскаржуваного судового рішення відповідачем не спростовано. Апеляційна скарга є не доведеною та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.12.2015 року у справі № 904/8982/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Т.А. Верхогляд

Суддя: Л.М. Білецька

Суддя: Ю.Б. Парусніков

Підписано в повному обсязі 22.02.2016 року.