РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016Справа №910/26750/15

За позовом Приватного торгово-промислового підприємства «Оптім»

до Приватного підприємства «Перша логістична»

про стягнення зобов'язання вчинити дії

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з'явився.

Від відповідача: Євсєєв В.В. - представник, довіреність б/н від 03.08.2015 р.

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне торгово-промислове підприємство «Оптім» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Перша логістична» про зобов'язання відповідача вчинити дії, а саме, передати позивачу товарно-матеріальні цінності в кількості 10 646 одиниць за Договором про надання складських послуг від 03.05.2012 р..

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору про надання складських послуг від 03.05.2012 р. в частині вчинення дій щодо повернення товарно-матеріальних цінностей.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/26750/15 та призначено справу до розгляду на 12.11.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 03.12.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 р. за клопотанням представника відповідача продовжено строк розгляду спору на 15 днів, розгляд справи відкладено на 12.01.2016 р.

В судовому засіданні 12.01.2016 р. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 19.01.2016 р.

У судове засідання 12.11.2015 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 12.11.2015 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 12.11.15 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №98.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 12.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником відповідача подано відзив б/н від 06.11.2015 р. на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що товарно-матеріальні цінності (далі - ТМЦ) ПТПП «Оптім» знаходяться на складах, які розташовані на непідконтрольній Україні території та на якій на даний час проводиться антитерористична операція у відповідності до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014, Наказу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.101.2014 р. №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення». Крім того, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог відповідач посилається на наявність виданого 07.09.2015 р. Київською торгово-промисловою палатою Сертифікату №5031, яким засвідчено станом на 23.07.15 р. настання форс-мажорних обставин щодо зобов'язання повернути замовнику ТМЦ відповідно до його розпорядження за договором №1205/01 від 03.05.2012 р., укладеним між ПП «Перша логістична» та ПТПП «Оптім». Відзив на позовну заяву разом з додатками долучений до матеріалів справи.

У судове засідання 03.12.2015 р. з'явився уповноважений представник відповідача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 03.12.2015 р. не з'явився.

Доказів отримання позивачем ухвали суду у справі від 12.11.2015 р., яка направлялась позивачу на адресу, зазначену в позовній заяві, а саме: пр-т Повітрофлотський, 7, м. Київ, станом на час проведення судового засідання 03.12.15 р. відсутні.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №133, в якому зазначено, що станом на 03.12.2015 р. поштове відправлення було вручено адресату за довіреністю 24.11.2015 р.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.12.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання б/н від 03.12.2015 р. про відкладення розгляду справи, яке долучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 03.12.2015 р. представником відповідача подані клопотання б/н від 03.12.015 р. про відкладення розгляду справи та про продовження процесуальних строків розгляду спору на п'ятнадцять днів, які судом долучені до матеріалів справи.

У судове засідання 12.01.2016 р. з'явились представники сторін.

У судовому засіданні 12.01.2016 р. представник відповідача подав клопотання б/н від 12.01.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи, а саме копії сертифкату Торгово - промислової палати України № 5504 про форс - мажорні обставини (обставини непереборної сили), датою настання яких визначено 11.08.14 р. та які тривають станом на 07.12.15 р.. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

У судове засідання 19.01.2016 р. з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 19.01.2016 р. не з'явився.

Про дату, час та місце розгляду справи 19.01.16 р. позивач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про оголошення перерви б/н від 12.01.2016 р.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли клопотання б/н від 13.01.2016 р. про долучення документів до матеріалів справи та б/н від 19.01.2016 р. про розгляд справи за відсутності представника позивача. Клопотання долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 19.01.2016 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника позивача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, позивач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, зважаючи на клопотання позивача про здійснення розгляду справи без участі представника ПТПП «Оптім» та беручи до уваги те, що представник відповідача проти розгляду справи за відсутності представника позивача не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника позивача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 19.01.2016 р. представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 03 травня 2012 р. між Приватним підприємством «Перша логістична» (відповідач по справі, Виконавець за договором) та Приватним торгово-промисловим підприємством «Оптім» (позивач по справі, Замовник за договором) укладено договір №1205/01 про надання складських послуг (далі - Договір), відповідно до умов якого Замовник доручає, а Виконавець зобов'язується за оплату і за рахунок Замовника надати Замовнику складські послуги, а Замовник прийняти такі послуги та сплатити їх. Перелік послуг, які Виконавець зобов'язується надати Заявнику, зазначений у Додатку №1, який є невід'ємною частиною цього Договору (п.1.1 Договору).

Товари та товарно - матеріальні цінності, які належать замовнику і стосовно яких виконавець надає складські послуги, визначаються за текстом договору як ТМЦ (п. 1.4 Договору).

Розділами 2-5 Договору сторони узгодили обов'язки сторін, строки зберігання, вартість послуг, умови та порядок оплати, відповідальність сторін тощо.

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що даний Договір набирає чинності з дати його підписання та діє до 31 грудня 2012 року. Договір кожний раз пролонгується на один рік, за умови, що жодна зі сторін письмово не повідомила іншу сторону, не пізніше ніж за 2 місяці до закінчення строку дії Договору, відносно рішення не продовжувати його. Кількість послідовних пролонгацій не обмежена.

Як свідчать матеріали справи, Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором зберігання, який підпадає під правове регулювання норм глави 66 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами статті 955 Цивільного кодексу України положення параграфа 1 глави 66 Цивільного кодексу України застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Початком строку зберігання ТМЦ є день відвантаження ТМЦ на склад виконавця (п.3.1 Договору). Кожна нова доба починається з 0:00 нового дня (п.3.2 Договору).

У Доповненнях до Додаткової угоди №2 Договору та Додатку №3 до Договору визначено перелік складів ПП «Перша логістична», зокрема, м. Донецьк по вул. Полеглих Комунарів, 81-Б та по вул. Славіна, 7-Б.

Відповідно до частини 3 статті 957 Цивільного кодексу України письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом.

Так, у відповідності до умов Договору замовником були передані, а виконавцем прийняті на відповідальне зберігання ТМЦ, що підтверджується наданими позивачем копіями підписаних обома сторонами без зауважень Актів приймання - передачі ТМЦ на зберігання до Договору складських послуг № 1205/1 від 03.05.12 р. за період 08.01.13 р. - 24.03.14 р.. Окрім цього переміщення ТМЦ підтверджується наданими позивачем копіями відповідних товарно - транспортних накладних, накладних на переміщення та розпоряджень на переміщення товару.

Як вбачається із приписів ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до п.п.2.1.5 Договору виконавець зобов'язаний щомісяця, але не пізніше 10-го числа місяця наступного за звітним, надавати Замовнику акти прийому-передачі наданих послуг за звітний місяць, форма яких узгоджена сторонами у Додатку №3 до Договору.

Пунктом 2.2.10 Договору Замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати послуги виконавця, згідно з умовами цього Договору.

Як вбачається з п. 4.2 Договору Платежі та взаєморозрахунки за надані Виконавцем послуги, виконуються Замовником відповідно наданому Виконавцем рахунку та у відповідності з Актом прийому-передачі наданих послуг. Рахунки та Акти прийому-передачі наданих послуг надаються Замовнику безпосередньо по місцезнаходженню Виконавця через представника Замовника, та можуть надаватися у електронному вигляді.

При цьому за умовами п. 2.1.3 Договору виконавець зобов'язується забезпечити збереження ТМЦ на складі, а також видачу ТМЦ замовнику або клієнтам замовника на підставі його розпоряджень про видачу ТМЦ.

Окрім цього умовами п.п. 2.2.3, 2.2.4 Договору передбачене право замовника здійснювати спільну із виконавцем документальну звірку з обліку ТМЦ, а також щомісячно, або на вимогу, отримувати необхідні звіти щодо залишків та руху ТМЦ.

Як встановлено судом під час розгляду справи та відповідачем не заперечувалось, у відповідності до розпоряджень Приватного торгово-промислового підприємства «Оптім» впродовж 2012-2014 років на складах Приватного підприємства «Перша логістична» здійснювалось розміщення товарно-матеріальних цінностей, які пізніше реалізовувались позивачем.

Зокрема, згідно даних наявних в матеріалах справи складених на виконання вимог п.п. 2.2.3 Договору Актів звірки ТМЦ по обліку згідно Договору від 01.07.15 р. та від 15.07.15 р., підписаних без зауважень представниками замовника та виконавця, на вказаних складах відповідача були розміщені ТМЦ Приватного торгово-промислового підприємства «Оптім» в загальній кількості 10 646 штук на загальну суму 15 655 475,49 грн.. Копії вказаних актів міститься у матеріалах справи.

При цьому вказані факти підтверджуються також листуванням між сторонами, зокрема, листом № 01/23 від 23.07.15 р. відповідач підтвердив розміщення на складах в м. Донецьк (вул. Славіна, 7Б, та вул. Павших Комунарів, 81Б) ТМЦ ПТПП «Оптім» в зазначеній кількості та сумі.

Заперечень щодо факту та обсягу отримання ТМЦ на зберігання відповідачем суду не надано.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Приватним підприємством «Перша логістична» умов Договору в частині приймання ТМЦ та здійснення зберігання останніх та з боку позивача відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що ПТПП «Оптім» виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання зі зберігання ТМЦ позивача, а позивачем, у свою чергу, прийняті ці послуги без будь - яких зауважень. Факт надання послуг зі зберігання Приватним підприємством «Перша логістична» ТМЦ на складі належним чином підтверджено матеріалами справи.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до приписів ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Річ має бути повернене поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

У відповідності до умов договору, зокрема, п. 2.1.3 Договору щодо видачі ТМЦ замовнику або клієнтам замовника на підставі його розпоряджень про видачу ТМЦ, Приватне торгово-промислового підприємства «Оптім» звернулось до Приватного підприємства «Перша логістична» із розпорядженням № 49 від 20.07.2015 р., копія якого долучена до матеріалів справи, в якому просив останнього передати йому ТМЦ в кількості 10 646 штук на загальну суму 15 655 475,49 грн., які були розміщені в складських приміщеннях за адресами м. Донецьк, вул. Славіна 7Б та м. Донецьк вул. Полеглих Комісарів, 8Б у тижневий строк з дня отримання вказаної вимоги.

У відповідь на вищезазначену вимогу відповідач листом №01/23 від 23.07.2015 р., який був отриманий позивачем 23.07.15 р., повідомив останнього про неможливість Приватного підприємства «Перша логістична» здійснити доставку ПТПП «Оптім» вказаних ТМЦ, оскільки останні знаходяться в м. Донецьку на непідконтрольній Україні території у зв'язку з проведенням антитерористичної операції та зазначив, що доставка вказаних ТМЦ буде здійснена після закінчення антитерористичної операції на території Донецької області.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві, свої зобов'язання щодо видачі Приватному торгово-промисловому підприємству «Оптім» ТМЦ, які зберігаються на складах виконавця - Приватного підприємства «Перша логістична» ТМЦ в кількості 10 646 штук всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в зв'язку з чим позивач як замовник за спірним Договором звернувся до суду з даним позовом щодо зобов'язання ПП «Перша логістична» передати ТМЦ.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 1205/01 про надання складських послуг від 03.05.12 р. або його окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Узагальнюючими рисами обставин непереборної сили є їх об'єктивна і абсолютна дія, яка розповсюджується на невизначене коло осіб та неможливість передбачення та відвернення цих обставин.

До таких обставин відносяться перш за все природні та техногенні явища катастрофічного характеру (землетрус, повінь, пожежі тощо), а також соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо).

Згідно визначення ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно з частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України укладаючи договір, сторони мають право самостійно визначити, при настанні яких обставин вони будуть звільнені від відповідальності за невиконання зобов'язань за цим договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 219 Господарського кодексу України сторони зобов'язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення від господарської відповідальності у випадку порушення зобов'язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

За приписами ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, сторони мають право самостійно визначити у договорі, що саме вони відносять до форс-мажору. Зокрема, визначити, які обставини є форс-мажором і суб'єктів, що мають його підтверджувати.

Відповідно до п. 5.1 та п. 5.2 Договору Сторони несуть відповідальність за невиконання або не належне виконання своїх зобов'язань по Договору. Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне не виконання зобов'язань по Договору, якщо таке невиконання відбулось в силу обставин непереборної сили.

Пунктами 9.1, 9.2 та 9.3 Договору форс-мажорними обставинами по Договору є обставини, які навіть добросовісна Сторона не могла передбачити та запобігти їм (наприклад, зокрема, військові дії будь-якого характеру, правові нормативні акти, що видані після укладання Договору, а також інші події, що надзвичайного характеру, які виходять за межі контролю сторін, якщо вони напряму впливають на неможливість виконання зобов'язань по даному Договору). У разі настання обставин форс-мажор Сторони повинні негайно (не пізніше ніж через 3 суток) після початку їх дії повідомити у письмовій формі одна одну. Не повідомлення або несвоєчасне повідомлення позбавляє винну Сторону права посилатися на названі обставини. Належним доказом наявності обставин форс-мажор та їх тривалості повинно бути підтверджено компетентним органом.

Відповідно до Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» завданнями торгово-промислових палат є, зокрема, подання практичної допомоги підприємцям у проведенні торговельно-економічних операцій на внутрішньому та зовнішньому ринках.

Згідно положень ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (в редакції, чинній на дату укладення спірного Договору та виникнення зобов'язання) засвідчує обставини форс-мажору відповідно до умов зовнішньоторговельних угод і міжнародних договорів України, а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні; засвідчує форс-мажорні обставини відповідно до умов договорів за зверненнями суб'єктів господарської діяльності, що здійснюють будівництво житла (замовників, забудовників). Крім того, Торгово-промислова палата здійснює виконання інших завдань, передбачених її статутом (ч. 2 ст. 3 цього Закону).

Виходячи з аналізу статті 263 ЦК України, статті 218 ГК України та умов Договору звільнення сторони від відповідальності у разі настання обставин непереборної сили (форс-мажору) відбувається за умови якщо дані обставини безпосередньо вплинули на своєчасне виконання договірних зобов'язань.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо впливу обставин непереборної сили має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що єдиним належним документом, який підтверджує виникнення форс-мажору, є висновок Торгово-промислової палати України (постанова Верховного Суду України від 19.01.2010 р., постанова Вищого господарського суду України від 27.01.2015 р. по справі №904/6463/14).

Так, у матеріалах справи міститься копія Сертифікату Київської Торгово - промислової палати №5031 від 07.09.2015 р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким Київська ТПП засвідчила ПП «Перша логістична» настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками тероризму, дата настання яких визначена як 23.07.2015 р., які на момент видачі сертифікату тривають та дату закінчення терміну яких встановити неможливо.

Також, у матеріалах справи міститься копія Сертифікату Торгово - промислової палати України №5504 від 07.12.2015 р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), яким ТПП України засвідчила ПП «Перша логістична» настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: акти тероризму на території Донецької області, дата настання яких визначена з 11.08.14 р. для ПП «Перша логістична» та тривають станом на 07.12.2015 р..

При цьому, із вказаного висновку вбачається, що з 11.08.14 р. обставини форс-мажору мають місце на території Донецької області, до якої входить і населений пункт, в якому знаходяться склади Приватного підприємства «Перша Логістична», з яких відповідач мав здійснити на підставі розпорядження позивача видачу ТМЦ у кількості 10646 одиниць (м.Донецьк, вул. Полеглих Комунарів, 81Б та вул. Славіна, 7Б).

Як свідчать матеріали справи, відповідач у відповідь на розпорядження позивача, викладене в листі № 49 від 20.07.15 р., повідомив останнього листом № 01/23 від 23.07.15 р. про настання обставин непереборної сили, які унеможливили виконання з боку ПП «Перша Логістична» умов Договору.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги наявність сертифікату Торгово-промислової палати України № 5504 від 07.12.15 р., суд вважає доведеним той факт, що невиконання відповідачем зобов'язання з видачі замовнику ТМЦ, які знаходились на зберіганні на складах відповідача як зберігача у відповідності до умов Договору відбулося поза волею останнього і за обставин, що мають надзвичайний характер (непереборна сила), в розумінні ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, що в свою чергу зумовило об'єктивну неможливість виконання відповідачем своїх зобов'язань за Договором.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Таким чином, зважаючи на умови розділу 9 Договору та існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), оскільки в даному випадку судом встановлена наявність обставин непереборної сили, що виникли з незалежних від відповідача причин, а саме актів тероризму на території Донецької області, та той факт, що відповідачем в розумінні ст. 219 Господарського кодексу України доведено та підтверджено належними та допустимими доказами у відповідності до умов Договору неможливість належного виконання зобов'язання внаслідок дії непереборної сили, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову.

Судові витрати відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 17 лютого 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон