ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016 року Справа № 904/8797/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кузнецової І.Л. (доповідач),

суддів - Герасименко І.М., Сизько І.А.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- представник, довіреність б/н від 05.01.2015 р.,

від відповідача: ОСОБА_2- представник, довіреність № 669/10/04-361006-10 від 08.02.2016 р.,

розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2015р. у справі №904/8797/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000", м. Дніпропетровськ

до Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

про стягнення 89246грн.10коп.

ВСТАНОВИВ:

- рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2015р. у справі №904/8797/15 (суддя Рудь І.А.) позов товариства з обмеженою відповідальністю (далі-ТОВ) "РИМ 2000", з урахуванням заяви про уточнення суми позову №999 від 29.10.2015р., задоволено частково, з Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області на користь позивача стягнуто 31772грн.84коп. індексу інфляції, 4243грн.76коп. трьох процентів річних, 5000грн. витрат на послуги адвоката, 1338грн.69коп. витрат по сплаті судового збору, в решті позовних вимог провадження у справі припинено;

- приймаючи рішення, господарський суд виходив з обставин щодо неналежного виконання відповідачем зобов"язань за договором про постачання товарів №404372 від 26.12.2012р. в частині своєчасної оплати вартості поставленого йому товару, а також щодо погашення відповідачем в процесі розгляду справи заборгованості по такій оплаті в сумі 53229грн.50коп., що є підставою для припинення провадження у справі внаслідок відсутності предмету спору;

- не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить це рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову в частині стягнення 31772грн.84коп. індексу інфляції та 4243грн.76 трьох процентів річних відмовити;

- у поданій скарзі йдеться про те, що договір №404372 від 26.12.2012р. було укладено з відповідачем згідно з затвердженим кошторисом та при наявності фінансування державної податкової адміністрації у Дніпропетровській області, з метою здійснення оплати отриманого за цим договором товару податкова адміністрація як бюджетна установа, що перебуває на казначейському обслуговуванні, надала договір до Державної казначейської служби України, в якій останній було зареєстровано 27.12.2012р., одночасно було сформовано платіжне доручення від 26.12.2012р. №984 на суму 53229грн.50коп., про те, що згідно з випискою з рахунку від 29.12.2012р. у адміністрації був наявним залишок коштів в сумі 131870грн., отже адміністрація мала відповідні кошти на рахунку та надала усі необхідні документи до казначейської служби з метою здійснення оплати за отриманий товар, але згідно з кошторисами на 2013, 2014р.р. у адміністрації не передбачено коштів на відповідні видатки, згідно з звітом про заборгованість по бюджетних коштах станом на 01.10.2015р. за головним управлінням Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області рахується заборгованість станом на 01.10.2015р., кошторисом на 2015р. та планом асигнувань по Управлінню передбачено кошти на відповідні видатки в сумі 115100грн., платіжним дорученням від 05.11.2015р. проведено оплату за поставлений товар в сумі 53229грн.50коп., а також про те, що при розрахунку інфляційних втрат за період з 04.01.2013 по 31.07.2015р.р. позивачем враховані лише ті періоди, в яких мали місце індекси інфляції більше одиниці і не взято до уваги періоди, в яких індекс інфляції менше одиниці, а саме лютий, липень, серпень 2013р. та липень 2015р. і з урахуванням цих періодів інфляційні втрати складають 30761грн.48коп.;

- позивач проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити рішення господарського суду без змін посилаючись на те, що при виконанні розрахунку втрат від інфляції з застосуванням методики, зазначеної в листі Верховного Суду України №62-97 від 03.04.1997р. розмір останніх становив би 39819грн.13коп., що на 8046грн.29коп. більше від суми, вказаної в рішенні господарського суду;

- 15.02.2016р. позивач звернувся з заявою, в якій просить стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області на його користь судові витрати, сплачені за надання правової допомоги адвокатом на стадії апеляційної інстанції господарського процесу в сумі 7000грн..

В порядку, встановленому ст.77 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні оголошувалася перерва до 23.02.2016р..

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.12.2012р. ТОВ"Рим 2000" (постачальником) та Держав-ною податковою службою у Дніпропетровській області (замовником) укладено договір про постачання товарів №404372, на підставі якого постачальник зобов"язався поставити та передати замовнику обладнання (далі- товар), а замовник прийняти товар та оплатити його вартість

Відповідно до п.2.2 загальна вартість договору складає 53229грн.50коп..

В п.2.3 договору сторонами узгоджено, що замовник проводить оплату товару в розмірі 100 процентів від суми, вказаної в п.2.2 договору, протягом 5 банківських днів від дати повної поставки постачальником товару у разі наявності коштів на реєстраційному рахунку замовника.

Згідно з п.8.1 договір набирає сили з моменту його підписання уповноваженими представни-ками сторін і діє до 31.12.2012р., а в частині взаємних зобов"язань сторін до повного їх виконання.

Виходячи з умов договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 53229грн.50коп., що підтверджується представленою в матеріалах справи копією видаткової накладної №R-404372 від 26.12.2012р.

Факт отримання товару відповідачем не оспорюється.

Відповідач порушив умови договору, в установлені строки оплату вартості отриманого товару не здійснив.

Станом на момент звернення з позовом заборгованість по оплаті складає 53229грн.50коп..

У зв"язку з несвоєчасною оплатою позивач нарахував три проценти річних в сумі 4243грн.76коп. за період з 04.01.2013р. по 31.08.2015р. та втрати від інфляції в сумі 31772грн.84коп. за 28 днів січня, травень, жовтень, листопад, грудень 2013р., за 2014р. та січень-червень 2015р..

Розрахунки трьох процентів річних та втрат від інфляції наведені позивачем в заяві про уточнення суми позову №999 від 29.10.2015р. (а.с.82-85).

В процесі розгляду справи господарським судом відповідач оплатив вартість товару в сумі 53229грн.50коп. на підставі платіжного доручення №1710 від 05.11.2015р..

Ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не допускається. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.530 названого Кодексу якщо у зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч.2 ст.625 Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'я-зання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ст.629 Кодексу встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Щодо досліджуваної справи, то з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, а саме: порушення відповідачем зобов"язань за договором №404372 від 26.12.2012р. в частині повної та своєчасної оплати поставленого йому товару і ненадання ним доказів, які б спростовували таке порушення, господарським судом зроблено правильний висновок про визнання позовних вимог обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача 31772грн.84коп. втрат від інфляції і 4243грн.76коп. трьох процентів річних.

При цьому господарським судом вірно зазначено, що сума втрат від інфляції, яка підлягає стягненню з відповідача, має обчислюватися з лютого 2013р., що відповідає правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній в п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань", а не з січня 2013р., як заявлено позивачем. Кінцевим місяцем для нарахування цієї суми є червень 2015р. відповідно до заяви про уточнення суми позову.

Отже, сума втрат від інфляції за лютий 2013 червень 2015р. є більшою, ніж заявлено позивачем. Але господарський суд правильно розглянув відповідні позовні вимоги в межах заявленої суми.

Одночасно колегія суддів погоджується з припиненням господарським судом провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 53229грн.50коп. заборгованості на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України з огляду на відсутність предмета спору.

Тому підстави для скасування рішення місцевого господарського суду відсутні.

Доводи скаржника колегією суддів визнані необґрунтованими.

Так, за змістом положень ст.617 Цивільного кодексу України та ч.2 ст.218 Господарського кодексу України відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відтак, відсутність у скаржника необхідних коштів або порушення ним зобов'язань в зв"язку з відсутністю відповідних бюджетних асигнувань не звільняє останнього від обов'язку виконати зобов'язання за договором, яке станом на момент звернення з позовом не припинилося відповідно до приписів глави 50 Цивільного кодексу України.

Посилання скаржника на те, що при розрахунку втрат від інфляції позивачем не взяті до уваги ті періоди, в яких індекс інфляції менше одиниці є безпідставними, оскільки цей розрахунок було перевірено господарським та апеляційним судами за період з лютого 2013 по червень 2015р.р.. При цьому судами застосовано індекси інфляції за лютий 2013р. в розмірі 99.9 процента, липень 2013р. в розмірі 99.9 процента та серпень 2013р. в розмірі 99.3 процента, загальна сума втрат від інфляції складає 35262грн.52коп..

В розрахунку, наведеному в апеляційній скарзі, скаржником невірно застосовано індекс інфляції за липень 2015р. в розмірі 99.0 процента тому, що період нарахування закінчується червнем 2015р..

Крім того, сума втрат від інфляції в розмірі 30761грн.48коп. визначена скаржником невірно, оскільки суми втрат з від"ємним значенням індексу інфляції відраховані ним з загальної суми втрат, визначеної позивачем (31772грн.84коп.), яка є меншою, ніж дійсна сума, вказана вище.

Стосовно заяви позивача про розподіл судових витрат на послуги адвоката на стадії апеляційного провадження слід зазначити наступне.

Ч.1 ст.44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.49 цього Кодексу.

Відповідно до ч.5 ст.49 Кодексу суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п.6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України" (зі змінами та доповненнями) витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК; відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій; у разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Позивач просить покласти на відповідача суму судових витрат, пов'язаних з оплатою послуг адвоката в розмірі 7000 грн..

На підтвердження наданих адвокатських послуг матеріали справи містять: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0610 від 16.10.1995р. адвоката ОСОБА_1, договір про надання правової допомоги в господарському процесі від 07.06.2015р., укладений між ТОВ РИМ 2000 та адвокатом ОСОБА_1, ордер серії ДП №51/000043 від 07.06.2015р, платіжне доручення №6613 від 29.01.2016р. оплата послуг в апеляційній інстанції (а.с.29-36, 237).

В п.6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України (зі змінами та доповненнями) зазначено, що розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Оскільки в суді апеляційної інстанції було проведено два судових засідання, а адвокатом підготовлені та подані до Дніпропетровського апеляційного господарського суду лише відзив на апеляційну скаргу та заява про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає за можливе зменшити суму таких витрат, задовольнив заяву позивача частково та стягнув з відповідача на користь позивача 2000 грн. витрат на послуги адвоката.

Посилання відповідача щодо подання позивачем заяви про розподіл судових витрат на послуги адвоката на стадії апеляційного провадження, фактичного заявлення, в зв`язку з цим, нових позовних вимог, не приймаються в силу приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України, п.6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що за подання апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір в сумі 595грн. на підставі платіжного доручення №1914 від 01.12.2015р. (а.с.220) та в сумі 1415грн. на підставі платіжного доручення №2060 від 21.12.2015р. (а.с.239). Загальна сума сплаченого скаржником судового збору становить 2010грн..

Між тим, судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" має бути сплачений в сумі 1472грн.56коп. (89246грн.10коп.:100% х 1.5% = 1338.69:100% х 110%).

За приписами ст.7 Закону України "Про судовий збір" сума судового збору, сплачена в більшому розмірі, ніж встановлено законом підлягає поверненню за клопотанням особи, яка його оплатила за ухвалою суду.

Керуючись ст. ст. 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

- рішення господарського суду Дніпропетровської області від 17.11.2015р. у справі №904/8797/15 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення;

- заяву товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" про розподіл судових витрат по оплаті послуг адвоката задовольнити частково;

- стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області на користь товариства з обмеженою відповідальністю "РИМ 2000" 2000грн. витрат по оплаті послуг адвоката, видати наказ;

- видачу наказу доручити господарському суду Дніпропетровської області

Головуючий суддя І.Л. Кузнецова

Суддя І.М.Герасименко

Суддя І.А.Сизько

Повна постанова складена 25.02.2016р.