РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016Справа №910/29406/15

За позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 71 430,39 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Сінькевич В.А. - представник, довіреність №01-22/7-10 від 04.01.2016;

Від відповідача: Суденко Р.В. - представник, довіреність №09-32/637 від 26.10.2015.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду міста Києва за підсудністю з господарського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення 71 430,39 грн., з яких 38 582,46 грн. процентів за користування частиною депозитного вкладу, 3086,88 грн. 3% річних та 29 761,05 грн. інфляційні втрати, а також стягнення судових витрат у розмірі 1218,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»» посилається на несвоєчасне повернення відповідачем позивачу депозитного вкладу за Договором №02.2.2-24.77 Д-2 про відкриття "Депозитної лінії" від 27.03.2007, у зв'язку з чим останнім за користування депозитним вкладом у період з січня 2013 року по квітень 2013 року нараховано відповідачу заборгованість у зазначеному розмірі, а також проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.15 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/29406/15 та призначено до розгляду на 28.12.15.

В судових засіданнях з 28.12.15 р. по 19.01.16 р. та з 19.01.16 р. по 26.01.16 р. відповідно оголошувались перерви.

У судові засідання 28.12.15, 19.01.16 р. та 26.01.16 р. з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.12.15 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив №09-8-8/1932 від 18.12.2015, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що остаточне повернення позивачу депозиту в сумі 1 000 000,00 грн. здійснено 07.03.13 р., про що зазначено в постанові Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 02.04.13 р. у виконавчому провадженні № 23699649, а не в дату, зазначену позивачем 05.04.13 р., відповідно всі нарахування проведені позивачем невірно. Окрім цього відповідач зазначає, що позивачу була повернута сума грошових коштів в розмірі 40 000,00 грн. (залишок грошових коштів у філії ПАТ «Промінівестбанк» у м. Дніпропетровську на депозитному рахунку ДП МА «Бориспіль») 27.03.14 р. на поточний рахунок № 5017 в ПАТ «Промінвестбанк», а в подальшому 40 650,18 грн. коштів з цього рахунку були спрямовані на погашення боргу позивача за виконавчим провадженням ВП № 46012920. Відзив долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 28.12.15 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №35-22/1-810 від 23.12.2015 та пояснення на відзив ПАТ "Промінвестбанк" № 35-22/1-812 від 24.12.2015, які судом долучено до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 19.01.16 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли додаткові пояснення №35-22/1-8 від 13.01.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 19.01.16 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли доповнення до відзиву № 09-8-8/12 від 12.01.16, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.01.16 р. представник відповідача подав супровідний лист № 09-8-8/38 від 18.01.2016 та клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 19.01.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 26.01.16 через відділ діловодства господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов супровідний лист з додатками № 09-8/8/68 від 25.01.2016, який судом долучений до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 26.01.16 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 28.12.15, 19.01.16 та 26.01.16 клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками сторін не заявлено.

У судових засіданнях 19.01.16 р. та 26.01.16 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача у судових засіданнях 19.01.16 р. та 26.01.16 заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві, надав пояснення щодо поданих документів, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 27 березня 2007 року між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (позивач у справі, вкладник за договором) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (відповідач у справі, банк за договором) укладено договір № 02.2.2-24.77Д-2 про відкриття депозитної лінії (далі - Договір), за умовами якого вкладник передає, а банк приймає від вкладника на депозитний рахунок № 395 в філії "Відділення Промінвестбанку в м. Нікополь Дніпропетровської області" грошові кошти (депозит) в сумі 50 000 000,00 грн. з правом поповнення суми депозиту та зменшення суми депозиту.

Відповідно до п. 1.2. Договору сума депозиту протягом дії договору не може становити менше 30 000 000,00 грн..

Розділами 2 - 4 Договору сторони узгодили умови зберігання, оплати, повернення депозиту, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 5.4 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

Вказаний Договір підписано представниками сторін та скріплено печатками позивача та відповідача.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором банківського вкладу, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За положеннями ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За приписами п. 1.5 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України № 492 від 12 листопада 2003 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 1172/8493 17 грудня 2003 року, умови відкриття рахунку та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом, і не повинні суперечити вимогам цієї Інструкції.

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Вкладний (депозитний) рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей, що передаються клієнтом в управління на встановлений строк або без зазначення такого строку під визначений процент (дохід) і підлягають поверненню клієнту відповідно до законодавства України та умов договору (п. 1.8 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах).

Відповідно до п. 1.4. Договору вкладник передає банку депозит шляхом його перерахування у безготівковій формі з свого поточного рахунку на депозитний рахунок одночасно з підписанням (або протягом 3 банківських днів з дати підписання) цього договору.

Відповідно до п. п. 3.1.1, 3.1.3 Договору банк зобов'язується прийняти депозит вкладника у відповідності з умовами договору та надати йому виписку з рахунку, яка є підтвердженням зарахування депозиту на депозитний рахунок. на підставі доручення вкладника, у порядку передбаченому цим договором, забезпечити повернення депозиту або його частини шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника.

Судом встановлено за матеріалами справи та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що на виконання умов договору позивачем перераховано грошові кошти в сумі 50 000 000,00 грн. на депозитний рахунок № 395, а саме платіжними дорученнями від 02.04.2007 року № 1 на суму 5 000 000 грн., від 30.03.2007 року № 2 на суму 980 000 грн., від 28.03.2007 року № 338 на суму 9 700 000 грн., від 30.03.2007 року № 341 на суму 1 900 000 грн., від 02.04.2007 року № 342 на суму 2 000 000 грн., від 05.04.2007 року № 364 на суму 30 000 000 грн., від 28.03.2007 року № 1754 на суму 300 000 грн., від 28.03.2007 року № 1794 на суму 100 000 грн., від 02.04.2007 року № 1811 на суму 20 000 грн..

Факт отримання та розмір наданих позивачем вкладних коштів відповідачем не заперечувався.

Як вбачається із матеріалів справи, а також підтверджено представником позивача в судовому засіданні, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання умов Договору вкладником відсутні.

Доказів пред'явлення відповідачем претензій щодо обсягів, а також термінів надання вкладних траншів до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем положень Договору з боку відповідача відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

За приписами статті 1070 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (частина 6 статті 1061 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 3 статті 1060 Цивільного кодексу України за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Нормами частини 6 статті 1061 Цивільного кодексу України передбачено, що проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а не витребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Згідно з п. 1.3 Договору (з урахуванням договору про внесення змін від 21 липня 2008 р.) за користування депозитом, розміщеним вкладником на депозитному рахунку, банк виплачує проценти з розрахунку 15% річних. Базова кількість днів для нарахування процентів 365 (366) днів.

Пунктом 1.5 Договору передбачено датою повернення депозиту 06 червня 2007 року.

У п. 2.3 Договору сторонами узгоджено, що проценти на суму депозиту з урахуванням додаткових внесків нараховуються з дня, наступного за днем зарахування коштів на депозитний рахунок, до дня, який передує поверненню коштів. Нарахування здійснюється щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по передостанній робочий день поточного місяця, при цьому, в кінці календарного року проценти нараховуються включно по 31 грудня.

Згідно п. 2.4 Договору виплата процентів провадиться щомісячно в останній робочий день звітного місяця, шляхом перерахування їх в безготівковому порядку на поточний рахунок вкладника № 301 в філії АБ "Південний" в м. Києві, МФО 320917.

Відповідно до п. 2.7. договору вкладник має право достроково отримати депозит або його частину, письмово попередивши про це банк не менше ніж за 3 (три) банківські дні до дня фактичного повернення або його частини. У випадку дострокового повернення за ініціативою вкладника всієї суми депозиту проценти за останній розрахунковий період (останній місяць) нараховується в розмірі 5 % річних на суму депозиту до дня, який передує даті повернення депозиту.

Згідно п. 3.3. Договору банк має права звертатись до вкладника з письмовими пропозиціями щодо зміни розміру процентної ставки порядку, передбаченому п. 2.5 договору.

У відповідності до п. 3.4.1 Договору вкладник має право збільшувати або зменшувати суму депозиту протягом дії договору, дотримуючись умов, передбачених в п. 1.2 договорі з укладенням додаткових угод.

Так, додатковою угодою від 04.02.2008 року сторони погодили дату повернення коштів - 05.02.2009 року.

Згідно з пунктом 1.3 Договору про внесення змін від 21.07.2008 року до договору за користування депозитом, розміщеним вкладником на депозитному рахунку, банк виплачує проценти з розрахунку 15% річних. Базова кількість днів для нарахування процентів 365 (366) днів.

Пунктом 2.2 Договору встановлено порядок повернення депозитного вкладу, а саме: повернення депозиту з депозитного рахунку на поточний рахунок позивача №301 в філії АБ "Південний" в м. Києві, МФО 320917 здійснюється на підставі листа, що надається вкладником банку в день повернення депозиту в операційний час відповідача.

30 січня 2009 року позивач звернувся до відповідача з листом № 05.1-30-42 про повернення коштів в сумі 50000000 грн. на його рахунок 05 лютого 2009 року. Проте відповідачем, в порушення п.п. 1.5, 2.2 Договору зобов'язання щодо повернення депозиту 05 лютого 2009 року виконано не було.

Також, всупереч приписів п.п. 2.3, 2.4 договору, з жовтня 2008 року відповідач фактично припинив виплату процентів по договору.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов Договору позивач неодноразово звертався з позовами до Господарського суду Дніпропетровської області про стягнення суми депозиту, процентів по депозиту, пені, втрат від інфляції та процентів річних.

Вищевказані обставини встановлені також рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 червня 2009 року у справі № 31/83-09, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2010 року і постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2010 року у справі № 18/208-09, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2012 року у справі №32/5005/1300/2012, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду Дніпропетровської області від 09.07.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 04.10.12 р., а також рішенням господарського суду міста Києва від 23.07.2013 у справі № 910/6849/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 23.12.13 р..

Так, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 15 червня 2009 року у справі № 31/83-09 було встановлено факт порушення ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк» умов Договору, задоволено частково позовні вимоги ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" та стягнуто з ЗАТ "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь позивача 49000000 грн. боргу - частину неповернутого вкладу, 3408014,37 грн. пені за прострочку повернення вкладу, 426001 грн. 3% річних та 4116000 грн. втрат від інфляції за період з 10 жовтня 2008 р. по 23 січня 2009 р..

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2010 року у справі № 18/208-09, зміненим постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 14 грудня 2010 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 02.03.11 р., з відповідача на користь позивача стягнуто частину неповернутого депозитного вкладу в сумі 1000000 грн., 585000 грн. пені за невиконання обов'язку щодо повернення депозитного вкладу 05 лютого 2009 року, 6606604,62 грн. інфляційних втрат від неповернення депозитного вкладу за період з лютого 2009 року по травень 2010 року, 12711328,73 грн. відсотків за користування депозитним вкладом за період з жовтня 2008 року по червень 2010 року, 175617,62 грн. пені за невиконання зобов'язань із щомісячного перерахування відсотків по депозитному вкладу за період з жовтня 2008 року по червень 2010 року, 962788,02 грн. інфляційних за неповернення відсотків за період з жовтня 2008 року по травень 2010 року; у задоволенні вимоги про стягнення процентів за безпідставне збереження відсотків по депозиту, що підлягали щомісячному перерахуванню на поточний рахунок позивача, в сумі 1686 882,12 грн. відмовлено.

Окрім того, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2012 року у справі № 32/5005/1300/2012, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.07.2012 року та постановою Вищого господарського суду України від 04.10.12 р., позовні вимоги ДП "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" задоволені; стягнуто з відповідача на користь позивача 95228,26 грн. інфляційних втрат за прострочення виконання зобов'язання щодо повернення частини депозитного вкладу в період з липня 2010 року по грудень 2011 рік, 225457,52 грн. процентів за користування депозитним вкладом в період з липня 2010 року по грудень 2011 року, 1216648,51 грн. інфляційних втрат з липня 2010 року по грудень 2011 року за прострочення виконання зобов'язання із щомісячного перерахування відсотків, нарахованих з жовтня 2008 року по грудень 2011 року, 577448,70 грн. 3% річних за невиконання з липня 2010 року по грудень 2011 року зобов'язання із щомісячного перерахування відсотків по договору, нарахованих з жовтня 2008 року по грудень 2011 року, 14033,61 грн. пені за порушення зобов'язання із щомісячного перерахування відсотків по договору в період з липня 2010 року по грудень 2011 року, а також стягнуто 42576,33 грн. витрат на сплату судового збору.

Також рішенням Господарського суду міста Києва від 23.07.2013 у справі № 910/6849/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.10.2013 та постановою Вищого господарського суду України від 23.12.13 р., частково задоволено позовні вимоги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" на користь позивача 149 699,88 грн. процентів за користування грошовими коштами за період з січня 2012 р. по грудень 2012 р., 38,01 грн. інфляційних втрат за період з січня 2012 р. по грудень 2012 р. за прострочення виконання зобов'язання із щомісячного нарахування відсотків, нарахованих з жовтня 2008 р по грудень 2012 р., 423 455,86 грн. 3% річних за невиконання за період з січня 2012 р. по січень 2013 р. зобов'язання із щомісячного перерахування відсотків по договору, нарахованих з жовтня 2008 р. по грудень 2012 р., 8 767,73 грн. пені за порушення зобов'язання із щомісячного перерахування відсотків по договору в період з січня 2012 р. по січень 2013 р., а також 11 639,21 грн. судового збору, в іншій частині позову відмовлено.

Частиною 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно пункту 2.6 Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищевикладене, господарськими судами при винесенні рішень у вказаних справах встановлено порушення відповідачем умов Договору, зокрема, в частині строку повернення депозитного вкладу. Вказаний факт, відповідно до роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України, є преюдиційним і доказуванню не потребує.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Як встановлено судом за матеріалами справи, в ході примусового виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі № 18/208-09 від 31.08.10 р. та постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 14.12.10 р. в межах виконавчого провадження № 23699649, відритого постановою від 17.01.11 р. Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на рахунок позивача № 7500 в АТ «Укрсиббанк» 05.04.13 р. від ДВС України було зараховано 22060316,91 грн. коштів як «погашення боргу згідно наказу господарського суду Дніпропетровської області від 22.12.10 р. у справі № 18/208-09 про стягнення з ПАТ «Промінвестбанк».

У зв'язку з викладеним, оскільки за твердженням позивача остаточне повернення відповідачем позивачу депозитного вкладу здійснено лише 05.04.2013, позивач просить суд стягнути з відповідача проценти за користування депозитним вкладом у розмірі 38582,46 грн. виходячи з 15% ставки, визначеної сторонами в Договорі, за період з січня 2013 р. по квітень 2013 р., які не були предметом спору у попередніх судових справах.

Окрім того, частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо повернення розміщених на депозиті грошових коштів у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та пред'явлено до стягнення з відповідача 3086,88 грн. процентів річних за період з 01.02.13 р. по 03.11.15 р. та 29761,05 грн. інфляційних втрат за період з 01.02.13 р. по 03.11.15 р..

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

Доказів визнання недійсним Договору про відкриття «Депозитної лінії» № 02.2.2-24.77 Д-2 від 27.03.07 р. та договорів про внесення змін до нього або їх окремих положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Як встановлено судом за матеріалами справи, датою повернення депозиту визначена сторонами додатковою угодою від 04 лютого 2008 року до договору, а саме 05 лютого 2009 року, проте остаточне повернення депозитних коштів в розмірі 1 000 000,00 грн. позивачу здійснене лише 05.04.2013, а отже відповідачем було допущено порушення своїх зобов'язань в частині своєчасного повернення депозитних коштів та сплаті останнім підлягають проценти за весь час користування грошовими коштами в сумі 1 000 000,00 грн., тобто з 01.01.13 р. до 05.04.13 р..

Разом з тим як зазначалось вище, за умовами п. 2.3 Договору проценти на суму депозиту з урахуванням додаткових внесків нараховуються з дня, наступного за днем зарахування коштів на депозитний рахунок, до дня, який передує поверненню коштів. Нарахування здійснюється щомісячно в останній робочий день поточного місяця за період з останнього робочого дня попереднього місяця по передостанній робочий день поточного місяця, при цьому, в кінці календарного року проценти нараховуються включно по 31 грудня.

Пунктом 5.5 Договору встановлено, що всі зміни та доповнення до Договору є його невід'ємною частиною і матимуть юридичну силу тільки у випадку їх укладення в письмовій формі та підписання уповноваженими представниками сторін, якщо інше не передбачено цим договором.

Договором не передбачена його автоматична пролонгація (без додаткового погодження сторонами) та зміни умов в односторонньому порядку.

Отже, аналіз правових норм та умов договору дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 Цивільного кодексу України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 Цивільного кодексу України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Стосовно посилання відповідача як на підставу зменшення розміру ставки нарахування процентів на неповернуті депозитні кошти в сумі 1 000 000,00 грн. на закінчення строку дії Договору, при якому в разі невиконання зобов'язань не припиняються зобов'язальні правовідносини, а трансформуються в охоронні, що, в свою чергу, містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом та внаслідок чого стягненню підлягають проценти за процентною ставкою, встановленою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Суд звертає увагу, що згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

У відповідності до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Так, згідно п. 5.4 Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

Згідно Договору від 04.02.08 р. про внесення змін до Договору остаточним строком повернення депозитних кошів сторонами визначене 05 лютого 2009 року.

При цьому оскільки строк дії договору не є тотожним строку поверненню депозитних коштів, отже спірний Договір продовжував діяти в період з 01.01.13 р. до 05.04.13 р., тобто до дати зарахування грошових коштів на рахунок позивача, і яка визначена судом датою виконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення залишку депозитних коштів в сумі 1 000 000,00 грн..

Таким чином, за висновками суду позивачем у спірних правовідносинах вірно застосовані положення частини першої статті 1058 та статті 1061 Цивільного кодексу України, внаслідок чого останній дійшов вірного висновку про те, що у разі неналежного виконання умов Договору з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (15% річних), врахувавши, що договором не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі неналежного виконання грошового зобов'язання за ним.

Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що остаточне повернення депозиту відповідачем здійснене 07.03.13 р. платіжним дорученням № 363 від 07.03.13 р., в зв'язку з чим розрахунок сум процентів повинен здійснюватись по день списання коштів з рахунку відповідача органом ДВС, що підтверджується відповідною випискою банку по рахунку відповідача судом до уваги також не приймаються, оскільки згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна дія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За приписами ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» грошові суми, стягнені з боржника зараховуються державним виконавцем на депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби. Стягувачам - юридичним особам стягнуті суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на вказані стягувачами належні їм рахунки.

Тобто, як вбачається із змісту законодавства, у виконавчому провадженні при зверненні стягнення на грошові кошти боржника всі операції пов'язані з рухом грошових коштів від боржника до стягувача здійснюється через депозитний рахунок відповідного органу державної виконавчої служби.

В силу п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Враховуючи вищевикладене, виписка банку по рахунку відповідача (боржника) - ПАТ «Промінвестбанк» не може бути визнано судом належним та допустимим доказом, що засвідчує факт зарахування грошових коштів в сумі 1 000 000,00 грн. на рахунок отримувача (кредитора) саме 07.03.13 р..

За таких обставин, за висновками суду моментом виконання грошового зобов'язання боржником є саме дата зарахування коштів на рахунок кредитора - ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», а саме 05.05.13 р.. В свою чергу, факт надходження та розмір вказаної суми сторонами не заперечувався.

Також аналогічну позицію викладено в п. 1.4 Постанови Вищого господарського суду України 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», згідно якого, зокрема, з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Таким чином, враховуючи, що наказ Господарського суду Дніпропетровської області від 22.10.12 р. у справі № 18/208-09 фактично було виконано лише 05.04.13 р., відповідно позивач набув право нараховувати проценти на неповернуту суму депозиту з 01.01.13 р. до дати зарахування на рахунок позивача - 04.04.13 р. (включно), а також проценти річних та втрати від інфляції відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України починаючи з 01.02.13 р., тобто з першого дня, який не ввійшов до періоду стягнення за рішеннями господарських судів у справах №№ 18/208-09, 32/5005/1300/2012 та 910/6849/13, оскільки останніми було стягнуто проценти річних та інфляційні втрати по грудень 2012 р..

Згідно п. 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення процентів на суму невчасно повернутого депозитного вкладу в розмірі 1 000 000,00 грн., враховуючи сплату відповідачем 24,66 грн. 31.01.13 р. та 23,02 грн. 28.02.13 р., що підтверджується відповідними виписками банку, судом встановлено, що розмір процентів на депозит, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, з урахуванням визначеного позивачем періоду з січня 2013 року по квітень 2013 року становить 38582,46 грн., відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірним, а тому вказана вимога позивача про стягнення з відповідача процентів, нарахованих на суму неповернутої вчасно позивачу частини вкладу (депозиту) в сумі 1 000 000,00 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі в сумі 38582,46 грн..

Докази будь - яких зарахувань по депозиту або здійснених відповідачем проплат, окрім зазначених позивачем від 05.04.13 р., в матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що згідно п. 3.8 Інструкції Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2004 р. № 22, згідно якої реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу; повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками. Отже, суд не вправі самостійно змінювати призначення платежу, визначене позивачем.

При цьому з огляду на визначене призначення платежу - «повернення коштів залучених від ДП МА «Бориспіль» відповідно до угоди 5-46/2007 від 23.03.2007 р.» підстави врахування перерахованих в зв'язку з реорганізацією філії згідно меморіального ордеру від 27.03.14 р. на поточний рахунок позивача № 5017 в ПАТ «Промінвестбанк» грошових коштів в сумі 40 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості за депозитом згідно спірного Договору про відкриття «Депозитної лінії» № 02.2.2-24.77 Д-2 від 27.03.07 р. у суду відсутні.

Згідно п. 3 постанови №14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Згідно листа Верховного Суду України №62-97 р. від 03.04.1997 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у інформаційному листі №01-06/928/2012 від 17.07.12 р. "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права".

Розмір інфляційних втрат, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду, є перерахованих судом у відповідності до вимог цивільного законодавства та положень Договору, в межах визначеного судом періоду січень 2013 р. - квітень 2013 р. становить 28882,80 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягають частковому задоволенню в сумі 28882,80 грн..

В свою чергу розмір процентів річних, нарахованих позивачем та пред'явлених до стягнення з відповідача в сумі 3086,88 грн. відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірним, а тому вказана вимога позивача про стягнення з відповідача процентів річних у зв'язку з простроченням сплати відсотків за депозитом в розмірі 3086,88 грн. підлягає задоволенню сумі позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12 р. "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на останнього пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 22, 33, 43, 44, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12, код 00039002) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08307, Київська область, м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», код 20572069) 38582,46 грн. основної заборгованості, 3086,88 грн. процентів річних, 28882,80 грн. втрат від інфляції та 1202,34 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимоги відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 29 лютого 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон