ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р.Справа № 922/162/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калантай М.В.

при секретарі судового засідання Заводовій К.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіпропласт", м. Київ
до Приватного акціонерного товариства "Торгова компанія "Барвінок", м. Харків
про визнання третейської угоди недійсною
за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 13.10.2015;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 24.12.2015.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіпропласт", м. Київ (далі за текстом - позивач), звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Торгова компанія "Барвінок", м. Харків (далі за текстом - відповідач) про визнання третейської угоди недійсною.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що третейське застереження, яке міститься в пункті 9.1 договору поставки № 0208031, укладеного між сторонами у справі, не відповідає вимогам статей 12 та 14 Закону України «Про третейські суди».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач у відзиві та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили, просили в його задоволенні відмовити, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши представників сторін, всебічно і повно дослідивши надані до матеріалів справи докази, суд встановив наступне.

13 серпня 2014 року між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, укладено Договір поставки № 0208031 (далі за текстом - Договір), за умовами якого постачальник зобовязався передавати у власність покупця пакувальні матеріали (товар), а покупець зобовязався приймати та оплачувати товар згідно умов Договору. В пункті 5.1. Договору передбачено, що ціна Товару зазначається в специфікації, яка підписується сторонами і являється невід'ємною частиною Договору. Згідно пункту 12.4 Договору, даний Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Пунктом 9.1 Договору сторони передбачили арбітражне застереження про те, що будь-який спір, що може виникнути з приводу даного Договору, в тому числі пов'язаний з укладенням, виконанням, відповідальністю, змінами, розірванням, дійсністю та/або недійсністю, визнанням прав, буде розглядатися в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Харківський центр третейського судочинства» у складі одного третейського судді, який призначається головою даного третейського суду із переліку суддів без узгодження із сторонами даного Договору. Розгляд справи в третейському суді здійснюватиметься українською мовою.

Позивач вважає, що третейська угода викладена у формі третейського застереження, текст якого наведено у пункті 9.1 Договору, не відповідає вимогами статей 12 та 14 Закону України «Про третейські суди». Так, аркуш договору на якому прописаний зміст пункту 9.1 не підписаний сторонами, застереження не містить відомостей про найменування сторін та їх місцезнаходження, місце і дату укладання угоди.

Окрім цього, третейське застереження порушує права сторін щодо вільного вибору третейського судді оскільки замість права вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів встановлено обмеження цього права. Таке обмеження йде в розріз з положенням закону відповідно до якого у кожній справі необхідна згода сторін на призначення того чи іншого судді.

Зазначені обставини, на думку позивача є підставою для визнання недійсною третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п. 9.1 Договору поставки № 0208031 від 13.08.2014.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 217 Цивільного кодексу України вказує, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Частиною 1 статті 12 Закону України "Про третейський суд" (далі за текстом - Закон) передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Відповідно до частини 4 статті 12 Закону, третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Згідно частини 5 статті 12 Закону, третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Частиною 7 статті 12 Закону встановлено, у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Позивач вказує, що третейська угода у вигляді арбітражного застереження у пункті 9.1 Договору є недійсною, оскільки аркуш Договору, на якому прописаний зміст цього пункту, не підписаний сторонами, не містить відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, місце і дату укладання угоди.

Суд не погоджується з даними доводами позивача, виходячи з наступного.

Пункт 9.1 Договору, в якому сторони передбачили арбітражне застереження, є складовою частиною Договору поставки №0208031 від 13.08.2014.

Судом встановлено, що даний Договір відповідає всім, передбаченим статтею 12 Закону, правилам. Зокрема, Договір укладено сторонами в письмовій формі, він містить повні найменування сторін та їх місцезнаходження. В Договорі зазначено місце (м.Київ) та дату (13.08.2014) його укладання. Договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками. Арбітражне застереження в пункті 9.1 Договору передбачає предмет спору, який сторони погодили передати на вирішення третейського суду, а саме: будь-який спір, що може виникнути з приводу даного Договору, в тому числі пов'язаний з укладенням, виконанням, відповідальністю, змінами, розірванням, дійсністю та/або недійсністю, визнанням прав.

Жодний акт чинного законодавства не містить вимог щодо додатково зазначення вищевказаних реквізитів на аркушах, на яких безпосередньо міститься арбітражне застереження у відповідному договорі.

Таким чином, доводи позивача про невідповідність третейської угоди вимогам статті 12 Закону суд вважає необґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що позивач не заперечує ані самого факту включення арбітражного застереження до Договору при його укладенні, ані наведеної у пункті 9.1 Договору редакції умов арбітражного застереження.

Позивач також посилається на те, що арбітражне застереження порушує права сторін щодо вільного вибору третейського судді, оскільки замість права вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів ним встановлено обмеження цього права. Таке обмеження йде в розріз з положенням Закону відповідно до якого у кожній справі необхідна згода сторін на призначення того чи іншого судді.

Суд вважає такі твердження помилковими, з огляду на наступне.

У відповідності до частини 1 статті 14 Закону сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

В пункті 9.1 Договору сторони узгодили, що будь-який спір, що може виникнути з приводу даного Договору, буде розглядатися в постійно діючому третейському суді при Асоціації «Харківський центр третейського судочинства» у складі одного третейського судді, який призначається головою даного третейського суду із переліку суддів без узгодження із сторонами даного Договору.

Отже, сторонами узгоджено конкретний постійно діючий третейський суд, який буде розглядати їх спір.

Позивач вважає, що положення арбітражного застереження щодо призначення третейського судді у вказаному постійно діючому третейському суді, без узгодження із сторонами Договору, є порушенням вимог статті 14 Закону щодо вільного призначення чи обрання третейських суддів.

Однак, згідно частини 2 статті 14 Закону за домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода.

У даному випадку сторони скористалися своїм правом доручити третій особі, голові постійно діючого третейського суду при Асоціації «Харківський центр третейського судочинства», вирішення питання щодо призначення третейського судді, який буде розглядати відповідний спір.

Такий узгоджений обома сторонами спосіб визначення третейського судді не можна вважати порушенням принципу вільного призначення (обрання) третейських суддів, на чому наполягає позивач, оскільки він відповідає вищевказаній нормі Закону.

Суд також зауважує, що твердження позивача про те, що положеннями частини 2 статті 14 Закону передбачено обов'язкову згоду сторін для призначення чи обрання третейських суддів, ґрунтується на помилковому розумінні даної норми.

У даному випадку йдеться про згоду саме третейських суддів, оскільки згідно пункту 7 частини 1 статті 4 Закону третейський суд утворюється та діє на принципі добровільної згоди третейських суддів на їхнє призначення чи обрання у конкретній справі.

За таких обставин, суд вважає, що положення пункту 9.1 Договору не суперечать вимогам статті 14 Закону, а тому і в цій частині доводи позивача не можна визнати обґрунтованими.

Підсумовуючи викладене, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене у встановленому законодавством порядку.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_3