донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

19.01.2016 справа №905/1787/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: суддіОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
За участю представників сторін: від позивача: від відповідача: розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 довіреність №284-4016 від 17.10.2013р. Не зявився Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь
на рішення господарського суду Донецької області
від02 листопада 2015 р. (повний текст складено та підписано 02.11.2015р.)
у справі№ 905/1787/15 (суддя Г.В. Левшина)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м.Нікополь
доПублічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь
простягнення 241 838,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Донецької області від 02.11.2015р. у справі №905/1787/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів", м.Нікополь до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 241 838,14 грн., яка складається з пені у розмірі 230 322,04грн. та 3% річних у сумі 11 516,10грн. задоволені у повному обсязі.

Публічним акціонерним товариством "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м. Маріуполь подана апеляційна скарга, в якій останнє просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки позивачем невірно визначено період нарахування пені та 3% річних з огляду на надані відповідачем первинні документи. Крім того зазначає, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінку клопотанню відповідача про зменшення пені.

Позивач проти апеляційної скарги заперечує та просить рішення суду залишити без змін, а скаргу - без задоволення, про що зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача наданими йому правом не скористався, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомв. Про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Зважаючи на достатність наданих сторонами доказів та керуючись статтею 75 Господарського процесуального кодексу України - справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і переглядає законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Перевіркою матеріалів справи встановлено наступне.

Публічне акціонерне товариство "Нікопольський завод феросплавів", м.Нікополь звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь про стягнення заборгованості в сумі 241 838,14 грн., яка складається з пені у розмірі 230 322,04грн. та 3% річних у сумі 11 516,10грн.

Позовні вимоги до Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. в частині своєчасної оплати поставленого товару.

Як зазначає позивач, за наведеним договором останній поставив відповідачу продукцію в березні 2015р. на загальну суму 24 618 827,15грн., що підтверджує наявними у матеріалах справи залізничними накладними, видатковою накладною щодо відпуску товару автомобільним транспортом, специфікаціями. При цьому, відповідачем порушено строки оплати товару, у звязку з чим позивачем нараховано пеню та 3% річних.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності факту неналежного виконання відповідачем його зобов'язань за договором поставки №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. щодо своєчасної оплати поставленої позивачем продукції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши доводи заявника апеляційної скарги, повноту встановлених судом обставин справи та їх юридичну оцінку, оцінюючи правильність застосування місцевим господарським судом норм чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку, що рішення господарського суду є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Так, 05.12.2014р. між сторонами укладено договір поставки №151505/1406396/60, за умовами якого позивач (постачальник) зобовязався поставити та передати у власність відповідача (покупця), а відповідач прийняти та оплатити згідно п.3.4 договору феросплави, протягом строку з 01.01.2015р. по 30.06.2015р. на умовах, у кількості та строки, вказані у специфікаціях до договору, які є його невідємними частинами. (пункт 1.1 договору).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Дослідивши договір, з якого виникли цивільні права та обов'язки сторін, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання статей 712 Цивільного кодексу України, 265 Господарського кодексу України.

Згідно п.2.1 договору поставка товару здійснюється на умовах СРТ, залізнична станція Маріуполь сортувальний Донецької залізниці. Можливе постачання товару на умовах ФСА, склад вантажовідправника, автотранспортом покупця. Партією поставки товару за цим договором є кількість товару, відвантаженого для перевезення за однією залізничною накладною.

Відповідно до п.2.3 договору №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. датою поставки товару при постачанні залізничним транспортом вважається дата штемпеля на залізничній накладній станції вантажовідправника.

Строк дії договору встановлено з 01.01.2015 до 01.09.2015р. включно. (п.8.6 Договору), тобто на на момент виникнення заявленої до стягнення суми боргу, сторони перебували у договірних відносинах.

Договір поставки №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. підписаний сторонами без заперечень та скріплений печатками підприємств.

Специфікаціями №№1, 2, 3 від 08.01.2015р., №№4, 5, 6, 7 від 12.01.2015р., №№8, 9 від 02.03.2015р., №10 від 16.03.2015р., №№11, 12, 13 від 01.04.2015р. до договору №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. сторонами узгоджено найменування товару, його якість, кількість, ціну реалізації, строки поставки, загальну суми по специфікації, тощо.

Як встановлено господарським судом, за залізничними накладними №№47150651, 47150636 у вагонах №№65260838, 66011610 позивачем було поставлено відповідачу 16.03.2015р. товар на суму 2824308,16 грн.; залізничними накладними №№47150586, 47150677, 47150693, 47150685, 47150594, 47150602 у вагонах №№67669630, 60513363, 60427614, 60438835, 66750225, 66722836 позивачем було поставлено відповідачу 16.03.2015р. товар на суму 9920493,25 грн.; накладною №004443 автомобільним транспортом позивачем поставлено відповідачу 17.03.2015р. товар на суму 1266042,37 грн.; залізничними накладними №№47379375, 47379391, 47379383, 47379409, 47379367, 47379417 у вагонах №№66820028, 636441997, 65888885, 66731068, 60470770, 65505208 позивачем поставлено відповідачу 24.03.2015р. товар на суму 10 607 983,37 грн.

Позивачем для сплати вартості поставленого товару виставлено відповідачу наступні рахунки: № 198701 від 16.03.2015р., №198702 від 16.03.2015р., № 198799 від 17.03.2015р., №198985 від 24.03.2015р., які направлені на адресу відповідача 20.03.2015р. та 26.03.2015р. відповідно до реєстрів направлених документів та фіскальних чеків, копії яких наявні в матеріалах справи.

Факт отримання товару за договором №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. не спростовано відповідачем.

Відповідно до п. 3.4 договору поставки №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. встановлено, що відповідач здійснює оплату товару, що постачається, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача протягом 30 банківських днів з дати поставки товару.

Пунктом 3.6 договору визначено, що оплата буде здійснюватися на користь позивача на розрахунковий рахунок №9082 в ПАТ КБ ПриватБанк, 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги, 50, МФО 305299.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду, що оплата за товар, який поставлений відповідачу 16.03.2015р. повинна здійснюватись у строк до 27.04.2015р.; 17.03.2015р. в строк до 28.04.2015р.; 24.03.2015р. в строк до 07.05.2015р.

Згідно вимог ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Зобов'язанням, у свою чергу, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України).

Стаття 174 Господарського кодексу України передбачає, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як встановлено господарським судом, відповідно до довідки від 24.06.2015р. №Е.21.0.0.0/4-41707 ПАТ КБ ПриватБанк відповідачем на поточний рахунок №9082 ПАТ Нікопольський завод феросплавів надійшли кошти від Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2, м.Маріуполь, здійснено наступні оплати: 05.05.2015р. на суму 8 853 984,47 грн.; 07.05.2015р. на суму 12 744 801,41 грн.; 12.05.2015р. на суму 10 607 983,37 грн.

При цьому, не приймаються запечеречення відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо невірного визначення позивачем періоду нарахування суми пені та 3% річних з огляду на здійснення оплат відповідно до наданих платіжних доручень № 12500 від 05.05.2015р., № 12632 від 06.05.2015р., №13040 від 12.05.2015р., оскільки датою платежу вважається не дата платіжного документу, а дата зарахування коштів на рахунок Постачальника (позивача), як це визначено у п.3.7 Договору.

Також, відповідно до п.1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. Крім того, вказані доводи були обґрунтовано спростовані судом першої інстанції при прийнятті рішення і колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваному рішенні мотивами відхилення доводів скаржника з цього приводу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів за поставлений товар всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України виконав з простроченням.

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати товару, позивачем нараховано суму пені за період з 29.04.2015р. по 11.05.2015р. в розмірі 230 322,04грн.

Згідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ст.611 Цивільного кодексу України).

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановлених законом або договором мір відповідальності.

Відповідно до ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

За приписом ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.7.6 договору №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. сторонами узгоджено, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за поставлений товар, останній сплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідний період, за кожен день прострочення оплати.

Перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені за період з 29.04.2015р. по 11.05.2015р. в розмірі 230 322,04грн., апеляційна інстанція вважає його арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у цій частині.

Одночасно, Позивач просив суд стягнути з Відповідача три відсотки річних у розмірі 11 516,10 грн.

Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача заявлених до стягнення 3% річних на загальну суму 11 516,10грн. за період з 29.04.2015р. по 11.05.2015р., апеляційна інстанція вважає його арифметично вірним та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог у цій частині.

Таким чином, враховуючи підтвердження матеріалами справи того факту, що відповідач зобов'язання за договором №151505/1406396/60 від 05.12.2014р. виконав з простроченням, апеляційна інстанція визнає правомірним та обґрунтованим стягнення з відповідача трьох відсотків річних та пені у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з висновками місцевого суду щодо необгрунтованості заявленого відповідачем клопотання про відстрочку виконання рішення, оскільки, як вірно зазначено у рішенні суду, відповідачем в обгрунтування заявленого клопотання не надано документів, що підтверджують фінансовий стан відповідача, відсутність коштів, у разі наявності загрози банкрутства підприємства. Надані суду першої інстанції копії ухвал Донецького апеляційного адміністративного суду, якими залишено без змін постанови Донецького окружного адміністративного суду про скасування податкових повідомлень-рішень, не можуть бути належними доказами у розумінні ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. Зокрема, колегією суддів не приймається посилання апелянта на те, що судом першої інстанції взагалі не надано оцінку клопотанню відповідача про зменшення розміру пені на 80% з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Право місцевого господарського суду при прийнятті рішення зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачено також пунктом 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

Як роз'яснено в п.3.17 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином, законом надано право суду зменшити неустойку, яка є надмірною порівняно з наслідками порушення грошового зобов'язання, що спрямовано на встановлення балансу між мірою відповідальності і дійсного (а не можливого) збитку, що завданий правопорушенням, а також проти зловживання правом.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Обгрунтовуючи клопотання про зменшення розміру пені, відповідач посилається на незначний термін прострочення оплати відповідачем та в подальшому здійснення оплати за договором у повному обсязі, ведення господарської діяльності в зоні проведення антитерористичної організації та надскладні економічні умови для підприємства відповідача (позбавлення права відповідача на автоматичне відшкодування податку на додану вартість за січень 2015р.)

Дослідивши наведені відповідачем підстави, зокрема, тяжке фінансове становище, колегія суддів вважає, що останнє не є тією виключною обставиною, яка давала б підставу для зменшення розміру стягуваної пені на 80%, оскільки вказані обставини утворились внаслідок його власної господарської діяльності, а не в силу якихось об'єктивних, незалежних від нього обставин.

Крім того, матеріалами справи підтверджується порушення відповідачем умов договору в частині своєчасної оплати за поставлений товар.

Одночасно не приймаються до уваги, посилання відповідача на здійснення господарської діяльності в зоні проведення антитерористичної організації, що спричинило певні обставини непереборної сили, оскільки відповідно до ст. 14 1 Закону України Про торгово-промислові палати в Україні Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю.

Наразі, скаржником ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції на надано зазначеного сертифікату, як доказу настання обставин непереборної сили у розумінні положень Закону України Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції.

Також, не приймається до уваги посилання апелянта на надскладні економічні умови, які відбуваються у державі, оскільки при вирішенні питань щодо зменшення розміру пені суд повинен враховувати майнові інтереси обох сторін та їх негативний вплив на фінансовий стан як відповідача, так і позивача. У разі задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру стягуваної пені, позивач буде позбавлений права на притягнення відповідача до господарсько правової відповідальності за правопорушення у сфері господарських правовідносин.

З врахуванням того, що наведені заявником підстави для зменшення розміру пені на 80%, не можуть слугувати виключними обставинами, в розумінні наведених норм чинного законодавства, які б давали суду підстави для його задоволення, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем не доведено виключності випадку для її зменшення.

За вказаних обставин, клопотання заявника апеляційної скарги про зменшення розміру пені є таким, що задоволенню не підлягає.

Як зазначалось вище, в апеляційній скарзі, однією з підстав для скасування рішення господарського суду відповідачем зазначено те, що судом взагалі не надано оцінки клопотанню про зменшення розміру пені на 80 %.

Проте, відповідно до вимог ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

З огляду на відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені, рішення господарського суду Донецької області з урахуванням мотивів, зазначених апеляційним судом, відповідає фактичним обставинам справи, чинному законодавству.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Враховуючи наведене, колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Донецької області від 02.11.2015р. у справі №905/1787/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає приписам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, тому залишає зазначене рішення без змін, а апеляційну скаргу за наведеними в ній мотивами - без задоволення.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору по апеляційній скарзі покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені ОСОБА_2", м.Маріуполь залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 02 листопада 2015 р. у справі № 905/1787/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Марченко О.А.

Судді: Зубченко І.В.

ОСОБА_3