донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

17.02.2016 справа №908/5323/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю № б/н від 21.09.2015,
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю № 19/01 від 19.01.16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний комплекс ЛТД", м. Запоріжжя,

на рішення господарського суду Запорізької області

від16.12.2015 (повний текст підписано 22.12.15)

по справі№ 908/5323/15

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "М'ясопереробний комплекс ЛТД", м. Запоріжжя,
доФермерського господарства "Зустріч", с. Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області,
простягнення 99 212, 77 грн.

В С Т А Н О В И В:

Господарський суд Запорізької області (суддя Носівець В. В.) рішенням від 16.12.2015 відмовив Товариству з обмеженою відповідальністю "М`ясопереробний комплекс ЛТД", м. Запоріжжя (далі ТОВ "М`ясопереробний комплекс ЛТД"), про стягнення з Фермерського господарства "Зустріч", с. Новояковлівка Оріхівського району Запорізької області (далі ФГ "Зустріч"), 99 212, 77 грн.

Рішення суду обґрунтовано безпідставністю нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, на суму авансу (попередньої оплати), стягнутої з відповідача згідно рішення господарського суду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 просить скасувати, позов задовольнити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач посилається на те, що у випадках, встановлених цивільним законодавством, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України); з моменту винесення рішення суду про стягнення з відповідача попередньої оплати правовідносини сторін трансформовані у грошове зобовязання. Крім того, заявник вважає, що господарський суд в порушення вимог ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України відступив від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 05.12.2011 по справі № 3-125 гс ІІ, але не навів відповідних мотивів.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу її доводи вважає безпідставними, оскільки з рішення суду зобов`язальні відносини, на його думку, не виникають, тому підстави для застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат відсутні.

Відповідач також посилається на постанову Донецького апеляційного господарського суду від 23.11.2015 по справі № 908/3654/15, якою встановлено, що після набрання законної сили судовим рішенням у справі № 908/2603/13 зобов`язання відповідача по поставці соняшника згідно з договором № М 1827 від 27.12.2011 не припинились, кошти, перераховані ТОВ "М`ясопереробний комплекс ЛТД" на виконання умов зазначеного договору, не змінили статусу передоплати, тому вимога поставки продукції на виконання зобов`язання по договору, не зважаючи на прийняття судового рішення, є правомірною.

Відповідач також не погодився з розрахунком позовних вимог.

В судовому засіданні 17.02.2016 представники сторін підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як правильно встановлено господарським судом Запорізької області, між ФГ "Зустріч" (продавець) та ТОВ "М'ясопереробний комплекс ЛТД" (покупець) 27.12.2011 було укладено договір № 1827 з наступними змінами та доповненнями (далі Договір), відповідно до якого продавець зобовязується передати у власність покупцю товар, а покупець зобовязується прийняти товар та сплатити за нього визначену договором грошову суму (п. 1.1 Договору).

Товаром, купівля-продаж якого здійснюється у відповідності з договором, є соняшник врожаю 2011 року (п.1.2. Договору).

На виконання умов Договору, ТОВ "М'ясопереробний комплекс ЛТД" здійснено попередню оплату товару, що складає 772 200,00 грн., відповідачем обовязок з поставки соняшнику виконаний частково, що встановлено в ході розгляду справи № 908/2603/13, судові акти в якій мають преюдиційне значення при розгляді даної справи відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 14.10.2013 у справі № 908/2603/13 з ФГ "Зустріч" на користь ТОВ "Мясопереробний комплекс ЛТД" стягнуто суму попередньої оплати за Договорами № 1825 та № М 1827 від 27.12.2011 у розмірі 325 973, 70 грн., штраф, проценти за користування чужими грошовими коштами, неустойка. Апеляційною та касаційною інстанціями зазначене рішення частково скасовано; рішення щодо стягнення суми попередньої оплати залишено без змін (постанова Донецького апеляційного господарського суду від 18.12.2013, постанова Вищого господарського суду України від 19.02.2014 а.с. 17-32).

Господарським судом Запорізької області 21.01.2014 виданий наказ на примусове стягнення, який в подальшому переданий для примусового виконання до органу державної виконавчої служби.

На підставі зазначеного наказу в межах виконавчої процедури відповідачем на розрахунковий рахунок позивача в період з 08.08.2014 по 17.10.2014 перераховано грошові кошти на загальну суму 125 973, 70 грн., внаслідок чого сума заборгованості станом на 30.10.2014 склала 200 000, 00 грн.

За взаємною домовленістю сторін, 21.11.2014 ФГ "Зустріч" в межах Договору та підписаної до нього специфікації № 1 в рахунок погашення заборгованості, здійснило постачання насіння соняшника на загальну суму 117 023, 40 грн. в кількості 33, 340 тон (за ціною 3 510, 00 грн. за тонну, визначеною в Договорі).

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 16.04.2015 у справі № 908/2603/13 за відповідачем визнано залишок боргу в сумі 82 976, 60 грн. та за заявою ФГ "Зустріч" про розстрочення виконання рішення суду визначено графік такого розстрочення, відповідно до якого ФГ "Зустріч" має сплатити в строк до 30.04.2015 10 000,00 грн., до 31.05.2015 20 000, 00 грн., до 30.06.2015 20 000, 00 грн., до 31.07.2015 20 000, 00 грн., до 31.08.2015 21 748, 79 грн.

Позивач у даній справі звернувся з вимогою про стягнення 10 757, 89 грн. 3% річних та 88 454, 88 грн. інфляційних втрат за період з 14.10.2013 по 16.04.2015, нарахованих на суму попередньої оплати, стягнутої з відповідача згідно з рішенням господарського суду від 14.10.2013 у справі № 908/2603/13, посилаючись на те, що відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства України, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, та згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд Запорізької області відмовив у задоволенні заявлених вимог, посилаючись на те, що перелік підстав припинення зобовязання, визначений статтями 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, є вичерпним; судове рішення не припиняє та не змінює правовідносин сторін. Крім того, господарський суд першої інстанції зазначив, що з рішення суду зобовязальні правовідносини сторін не виникають, оскільки рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

При цьому ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, тому твердження позивача, що рішення господарського суду трансформувало відносини сторін щодо стягнення передоплати за договором у грошове зобовязання, є безпідставним.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду та враховує наступне.

Чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, оскільки зазначена підстава не передбачена відповідними статтями Цивільного кодексу України, що містяться в главі 50 "Припинення зобов`язання".

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену ч. 3 ст. 693 Цивільного кодексу України, згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства згідно зі ст. 536 Цивільного кодексу України (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 по справі № 3-357 гс 15). Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 05.12.2011 № 3-125 гс-11, від 15.10.2013 № 3-30 гс13, від 25.06.2014 № 6-25 цс14.

Заявник апеляційної скарги посилається на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 05.12.2011 по справі № 3-125 гс ІІ: "За змістом ч. 5 ст. 11 ЦК підставою виникнення грошового зобов'язання може бути рішення суду, зокрема щодо зобов'язання відповідача повернути позивачу суму попередньої оплати за недопоставлений у строк товар. У зв'язку з цим до боржника, який прострочив виконання такого зобов'язання, можуть застосовуватися наслідки, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК".

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що в оскаржуваному судовому рішенні наведені мотиви, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку, що стягнута рішенням господарського суду попередня оплата не є грошовим зобов`язанням в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, посилання заявника апеляційної скарги, що господарським судом не наведено відповідних мотивів відступлення від правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 05.12.2011 по справі № 3-125 гс ІІ, є безпідставним.

З врахуванням викладеного, оскаржуване рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 у справі № 908/5323/15 є законним та обґрунтованим.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі ТОВ "М`ясопереробний комплекс ЛТД", зазначених в рішенні суду висновків не спростовують, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 35, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "М`ясопереробний комплекс ЛТД", м. Запоріжжя, залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 16.12.2015 по справі № 908/5323/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: О.А. Скакун

ОСОБА_3

Надруковано: 6 прим.

2 - позивачу

1 - відповідачу

1 - у справу

1 - ГСЗО

1 - ДАГС