ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016р. Справа№ 902/1419/15

за позовом: до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю ЕКВІВЕС, м.Київ Публічного акціонерного товариства ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО, м.Львів
про: стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором поставки №Л-642 від 25.09.2014 року. Ціна позову: 191 503,24 грн.
Суддя Кітаєва С.Б.

За участю представників :

від позивача : не з»явився

від відповідача : ОСОБА_1 представник (довіреність №154 від 03.12.2015р.).

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю ЕКВІВЕС, м.Київ подало на розгляд до господарського суду Вінницької області позовну заяву про стягнення на його користь з відповідача, Публічного акціонерного товариства ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО, м.Львів, в особі відокремленого структурного підрозділу «ОСОБА_2 ТЕС», м.Ладижин, заборгованості та штрафних санкцій за договором поставки №Л-642 від 25.09.2014 року. Ціна позову : 191 503,24 грн.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 26.10.2015р. за даним позовом порушено провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 12.11.2015р. Хід розгляду справи викладено в попередніх ухвалах суду.

26.11.2015 року за вх.№0652/12105/15 в господарському суді Вінницької області зареєстровано поданий відповідачем відзив на позов, з підстав наведених у якому просить повністю відмовити позивачу у задоволенні позову.

01.12.2015р. за вх..№06-52/12245/15 в господарському суді Вінницької області зареєстровано клопотання відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, а саме: ОСОБА_2 міську раду та Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 01.12.2015р. справу передано за підсудністю до господарського суду Львівської області. Як зазначено судом в ухвалі, під час розгляду справи підсудність не змінювалась, справа №902/1419/15 прийнята господарським судом Вінницької області помилково, оскільки позивач в якості відповідача вказав у позовній заяві Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Західенерого» в особі відокремленого структурного підрозділу «ОСОБА_2 ТЕС», який як було з»ясовано судом після порушення провадження у справі, не має повноважень представляти інтереси юридичної особи Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» в господарських судах, а дана справа з самого початку не була підсудна господарському суду Вінницької області.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.12.2015р. прийнято справу до розгляду, та призначено судове засідання на 20.01.2016р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

20.01.2016р. за вх.№2110/16 позивач подав додаткові пояснення до позовної заяви, які судом прийнято і приєднано до матеріалів справи.

20.01.2016р. за вх..№2114/16 відповідач подав пояснення, у яких зокрема зазначив, що відзив на позов з додатками вих..№22-3991 був направлений 23.11.2015 року на адресу господарського суду Вінницької області і отриманий судом 26.11.2015 року. ПАТ «ДТЕК Західенерго» підтримує заперечення, викладені у відзиві на позов №22-3991 від 23.11.2015 року. Пояснення судом прийнято і приєднано до матеріалів справи.

Проте, 20.01.2016р. розгляд справи не відбувся у звязку тимчасовою непрацездатністю судді Кітаєвої С.Б.

Ухвалою суду від 25.01.2016р. суд призначив розгляд справи в судовому засіданні на 08.02.2016 року.

08.02.2016р. за вх.№4877/16 в господарському суді Львівської області зареєстровано подане позивачем клопотання вих..№3729 від 08.02.16 р. щодо заперечення на залучення третіх осіб до справи, а саме : ОСОБА_2 міської ради та Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області.

В судовому засіданні 08.02.2016р. оголошувалась перерва до 15.02.2016р., про що до відома представників сторін було доведено у письмовій формі, під розписку.

09.02.2016р. відповідач подав клопотання, в додаток до якого надав виписку з ЄДРЮО та ФОП по відповідачу, якою підтверджується, що ОСОБА_3 тимчасово виконує обов»язки генерального директора ПАТ «ДТЕК Західенерго» згідно статуту, є особою, яка має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності. (клопотання з випискою судом прийнято і приєднано до матеріалів справи).

15.02.2016 р. за вх.№6024/16 в господарському суді зареєстровано подане позивачем клопотання (в порядку ст.22 ГПК України), у якому просить стягнути на його користь з відповідача 54900,00 грн. штрафу, 7039,23 грн. 3% річних, 129 564,00 грн. інфляційних втрат.

Позивач явки представника в судове засідання 15.02.2016р. не забезпечив.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міську раду та Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області.

Розглянувши клопотання відповідача, матеріали справи, заслухавши доводи представника відповідача, суд відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 міську раду та Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області.

З підстав наведених у відзиві відповідач позовні вимоги в судовому засіданні заперечив, просить у позові відмовити.

За умовами ст.33 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладається обовязок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно до вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявленні клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. За умовами ст.59 ГПК України відповідач має право після одержання ухвали надіслати господарському суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову. Відповідач своїм правом скористався.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Справа розглядається із врахуванням клопотання позивача (вх.№6024/16 від 15.02.16 р.).

В судовому засіданні 15.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини прийнятого у справі рішення.

В процесі розгляду матеріалів справи суд -

встановив:

25.09.2014р. між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №Л-642, відповідно до п. 1.1 якого постачальник (позивач) зобовязувався поставити покупцю (відповідачу) товар, зазначений в специфікації, а покупець - прийняти і оплатити товар 28.13.1 Помпи для рідин; підіймачі рідин (насос пневмогвинтовий ТА-41А з електродвигуном 132квт/1000об/хв. та комплектом обладнання) (далі-товар) 2013-2014 років виготовлення, в кількості, комплектності та за ціною згідно із специфікацією. Специфікація наведена у цьому ж пункті Договору.

У п.3.1 Договору сторони узгодили, що ціна на товар, що поставляється, вказується в специфікації (п.1.1 цього договору), та є незмінною протягом строку дії цього Договору.

Відповідно до п.3.2, сума цього Договору становить: 1098000,00 грн. (один мільйон дев»яносто вісім тисяч гривень 00 копійок), у тому числі ПДВ 20% 183000,00 грн. (сто вісімдесят три тисячі гривень 00 копійок).

Сума цього Договору встановлюється в національній валюті України гривнях (з урахуванням податку на додану вартість). Вартість тари, упакування та маркування товару входить у суму Договору( п.3.3).

У п. 4.1. Договору сторони узгодили, що розрахунки проводяться шляхом оплати покупцем поставленого покупцю товару протягом 15 (п»ятнадцяти) календарних днів після його поставки на склад покупця, проведення вхідного контролю товару, пред»явлення постачальником рахунку на оплату товару та за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної і документів, передбачених п.5.8 цього Договору.

Відповідно до п.4.4 Договору покупець має право відступити від порядку здійснення оплати, передбаченої в п.4.1 Договору, у випадку, якщо сторонами не будуть підписані документи, перераховані в цьому розділі та/або інших розділах Договору та підписання яких є умовою для здійснення оплати за Договором.

Як погоджено сторонами у п.5.6 Договору, товар вважається поставленим покупцю з дати підписання сторонами видаткових накладних. Право власності на товар виникає у покупця в момент підписання видаткових накладних (п.5.7 Договору).

Відповідно до п.5.8 Договору, постачальник надає покупцю одночасно з товаром, що поставляється, видаткову накладну на товар, що поставляється, податкову накладну, товарно-транспортну накладну за формою №1-ТН, сертифікат відповідності (якщо товар підлягає обов»язковій сертифікації), технічну документацію, зокрема, сертифікат якості заводу-виробника на кожну партію товару та/або паспорт на товар (одиницю товару).

Вказані товаросупроводжувальні документи надаються постачальником у повній мірі, у належному стані, оформлені відповідно до вимог чинного законодавства України та такими, що відповідають технічним та якісним характеристикам товару, що поставляється за цим Договором.

Якщо вказані документи складені із порушенням вимог, якщо найменування та/або номенклатура товару, зазначені в таких документах, не відповідають найменуванню та/або номенклатурі поставленого товару, покупець має право відмовитися від прийняття товару без надання мотивованих пояснень.

Відповідно до п.п.6.2.4 п.6.2 Договору покупець має право повернути рахунок постачальнику без здійснення оплати в разі неналежного оформлення документів, зазначених у п.4.2 та 5.8 цього Договору (відсутність печатки, підписів тощо).

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов»язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законом та цим Договором ( п.7.1).

У п.7.7 Договору сторони узгодили, що за односторонню відмову від виконання своїх зобов»язань, що випливають з цього Договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 5 відсотків від суми цього Договору.

Договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та скріплення печатками і діє до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до повного виконання сторонами своїх грошових зобов»язань (п.11.1).

Місцезнаходження та банківські реквізити сторін зазначені сторонами у розділі 13 Договору.

Договір підписаний посадовими особами постачальника та покупця, завірений гербовими печатками юридичних осіб (сторін).

На виконання умов вказаного договору позивач поставив відповідачу товар, що підтверджується видатковою накладною №Е-2423 від 12.11.2014 р., копія якої долучена до матеріалів справи.

Видаткова накладна містить посилання на Договір №Л-642 від 25.09.2014 року, як на підставу поставки товару, товар та його ціна (1 098 000,00 грн.) відповідають специфікації та умовам договору. Видаткова накладна підписана уповноваженими особами постачальника та покупця, завірена печатками. Видаткова накладна не містить жодних зауважень та претензій постачальника щодо поставки товару.

Крім того, у матеріалах справи є копія довіреності відповідача за №661 від 12.11.2014 року, видана відповідачем прийомо-здавальнику ОСОБА_4, якого відповідач уповноважив на отримання від ТзОВ «Еквівес» матеріальних цінностей за договором №Л-642 від 25.09.2014 року (зазначена особа отримала товар, про що розписалась у видатковій накладній); товаро-транспортна накладна №РЕ-2423 від 12.11.2014 р., якою підтверджується отримання відповідачем товару за договором вартістю 1 098 000,00 грн. Позивачем було виписано відповідачу ОСОБА_5 №Е-2423 від 12.11.2014 р. на оплату вартості товару, обумовленого договором, в сумі 1 098 000,00 грн.

Відповідач факту отримання від позивача, обумовленого Договором №Л-642 від 25.09.2014 р. товару по видатковій накладній №Е-2423 від 12.11.2014 р. вартістю 1 098 000,00 грн. не заперечує.

Проте, відповідач порушив умови договору №Л-642 від 25.09.2014 року та в обумовлені п. 4.1. строки не розрахувався з позивачем за поставлений товар.

17.02.2015р. відповідачем оплачено заборгованість за поставлений товар за договором № Л-642 від 25.09.2014 р. в розмірі 1 098 000,00 грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку позивача, яка знаходиться у матеріалах справи. У призначенні платежу на суму 1 098 000,00 грн. відповідач вказав, що кошти є оплатою за насоси пневмогвинтові , договір №Л-642 від 25.09.2014р., накладна Е-2423 від 12.11.2014 р.

Як зазначив позивач у позовній заяві, відповідач свої зобовязання виконав у повному обсязі, проте порушив строки виконання зобовязання.

Спір виник внаслідок того, що відповідач не виконав договірних зобов'язань щодо своєчасної сплати вартості товару.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, вважаючи їх незаконними, безпідставними та необґрунтованими, оскільки вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили дату поставки товару та дату підписання сторонами видаткової накладної, так як видаткова накладна підписана сторонами без зазначення дати підписання. Не вбачає своєї вини у несвоєчасній оплаті товару, оскільки була відсутня необхідна сума бюджетних асигнувань, що, як пояснює, спричинило несвоєчасну оплату отриманого товару. Посилаючись на умови п.5.10 Договору та на неподання позивачем всіх необхідних документів , на умови п.5.1 та стверджуючи про направлення ним позивачу двічі заявок на товар ( 31.10.14 та 12.11.14 р. ) відповідач вважає, що вимога позивача про стягнення штрафних санкцій за договором №Л-642 від 25.09.2014 року є безпідставна і не відповідає умовам договору. Просить у позові відмовити повністю.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач уклали договір поставки №Л-642 від 25.09.2014 року, у звязку із чим набули взаємних прав і обовязків.

За договором поставки, відповідно до вимог п. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Позивач відповідно до п.6.3.1 вказаного договору зобовязувався забезпечити поставку товару, а відповідач згідно з п.6.1.1. договору своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар.

Факт поставки позивачем відповідачу товару згідно умов вказаного договору відповідачем не заперечено.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільногно законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст.174 ГК України Господарські зобов»язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків

Договір є двостороннім, якщо правами та обов»язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Власне, це ті умови, на яких сторони погодилися виконувати договір. Зміст договору як підстави виникнення цивільно-правового зобовязання визначається тими правами та обовязками, які взяли на себе учасники договору відповідно до умов договору і які закріплені і сформульовані у договорі.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підпис сторони (сторін) на правочині підтверджує форму правочину, в якій його вчинено (письмово), а відповідно, сам факт вчинення правочину юридичними особами підтверджується наявністю печатки (печаток) на документі, що має письмову форму.

Таким чином, наявністю печаток постачальника і покупця на договорі поставки №Л-642 від 25.09.2014р. підтверджується факт його вчинення на умовах, які вказані у договорі.

Договір поставки №Л-642 від 25.09.2014 року є двостороннім договором, таким, що не укладений більш як двома сторонами, а лише постачальником та покупцем; договір не укладений на користь третьої особи.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору №Л-642 від 25.09.2014р. позивач поставив відповідачу товар, обумовлений в договорі, за видатковою накладною №Е-2423 від 12.11.2014 р.

Отримання відповідачем товару, зазначеного у видатковій накладній, підтверджується підписом його представника на цій накладній, скріпленого печаткою відповідача, довіреністю відповідача №661 від 12.11.2014р., виданою його уповноваженій на отримання товару від позивача особі, рахунком на оплату за №Е-2423 від 12.11.2014 р., товаро-транспортною накладеною №РЕ-2423 від 12.11.2014р. Зауважень, претензій щодо кількості, якості та комплектності поставленого товару, щодо оформлення документів та їх комплектності покупцем висуното до постачальника не було. Доказів зворотнього ні з матеріалів справи, ні з наявних у ній документів (у т.ч. з видаткової накладної) не вбачається.

Крім того, актом №9107 від 17.11.2014 р. сторонами підтверджено фактичну якість і комплектність поставленого товару при дослідженні документів, перелік яких наведений в цьому акті.

Матеріали у справі не містять жодних доказів того, що покупець відмовився від отримання товару, чи, що покупець затримав оплату отриманого товару понад строки, передбачені у договорі, зокрема з причин неналежного оформлення (чи не надання покупцеві) документів.

Отриманий товар відповідач оплатив у повній сумі 17.02.2015 року.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України суб»єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов»язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов»язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов»язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов»язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов»язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов»язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Умовами Договору поставки №Л-642 від 25.09.2014 року виконання зобов»язання відповідачем по оплаті товару не ставилось в залежність від фінансування відповідача, договір є двостороннім і породжує права та обов»язки лише для його учасників, тобто, постачальника і покупця.

Враховуючи зазначене, а також керуючись:

частиною 1 ст.27 ГПК України, згідно якої треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов»язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов»язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору;

підпунктом 1.6 п.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18, де, зокрема вказано на те, що вирішуючи питання наявності юридичного інтересу у третьої особи, суд має з»ясувати, чи буде у зв»язку із прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов»язки, або змінено її наявні права та/або обов»язки, або позбавлено певних прав та/або обов»язків у майбутньому,- судом не встановлено наявність юридичного інтересу у ОСОБА_2 міської ради та Управління Державної казначейської служби України у м.Ладижині Вінницької області у вирішенні даного спору.

Відповідно до ст.ст.610,611 Цивільного кодексу України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання. У разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. ( ч.1 ст.549 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання ( ч.1 ст.549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК України).

Умовами п.7.7 Договору передбачено, що за односторонню відмову від виконання своїх зобов»язань, що випливають з цього Договору, винна сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 5 відсотків від суми цього Договору.

У випадку порушення виконання господарських зобов»язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі стягнення штрафу, що узгоджується із свободою договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов»язання за договором, штрафу не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України , штраф є формою неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видом штрафної санкції.

За змістом п.7.7 договорів відповідальність наступає «за односторонню відмову від виконання зобов»язань». Однак, згідно із матеріалами справи відповідач не відмовлявся від виконання своїх зобов»язань, а виконав їх у повному обсязі, хоча і несвоєчасно. Доказів відмови відповідача від виконання зобов»язань за договором позивачем суду не надано. Відтак, вимога позивача про стягнення 54 900,00 грн. штрафу є неправомірною та безпідставною, у зв»язку з чим суд прийшов до висновку відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено у п.4 (п.п.4.1) Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» ,- сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У п.3 зазначеної Постанови вказано, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.

Відповідно до ч. ст.530 ЦК України, якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В розумінні статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. За приписами статті 4 цього Закону одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, акти , накладні тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення господарського, бухгалтерського і податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Згідно частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для обліку господарської операції є первинний документ, який фіксує факт здійснення операції.

Первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції діючому законодавству.

Згідно видаткової накладної №Е-2423 від 12.11.2014р. відповідачем отримано товар на загальну суму 1 098 000, 00 грн., що підтверджується підписом повноважного представника відповідача на накладній та відтиском печатки відповідача. Видаткова накладна визнається судом такою, що оформлена відповідно до вимог Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України Про бухгалтерський облік та бухгалтерську звітність в Україні (« Первинні облікові документи та регістри бухгалтерського обліку») підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, тощо.

В розумінні зазначеного Закону видаткова накладна є первинним документом, що підтверджує факт здійснення господарської операції - поставки товару, який у даному випадку ( товар по видатковій накладній №Е-2423 від 12.11.2014 р.) прийнятий відповідачем по кількості та якості. Дата видаткової накладної є датою здійснення господарської операції і прийняття товару відповідачем. Таким чином, дата 12.11.2014 року на видатковій накладній №Е-2423 є датою її підписання постачальником і покупцем і є датою поставки товару.

Товар, прийнято без жодних зауважень та претензій з боку покупця до постачальника товару , адже видаткова накладна не містить з цього приводу жодного застереження.

Водночас, суд звертає увагу на те, що ані чинним законодавством, ані договором, виставлення рахунку не ототожнюється із обов'язком його надання контрагенту. Рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти. Ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність чи відсутність рахунка-фактури не звільняє відповідача від обов»язку оплатити товар (постанова ВСУ від 29.09.2009 року №37/405). Крім того, договір у розділі 13 містить відомості як про місцезнаходження постачальника та покупця, так і про їх банківські реквізити.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Товар поставлено відповідачу 12.11.2014 року. Відповідно, розрахунок за товар відповідач повинен був провести з 13.11.2014 р. по 27.11.2014 року включно. ( п.4.1 Договору). Відповідач розрахувався з позивачем 17.02.2015 року, перерахувавши одним платежем на рахунок постачальника кошти в сумі 1 098 000,00 грн., що складали вартість поставленого товару.

Таким чином в період з 28.11.2014 р. по 16.02.2015 року ( 81 день) мало місце прострочення виконання відповідачем грошового зобов»язання з оплати отриманого товару.

Позивач, як вбачається із його пояснень (вх.№2110/16 від 20.01.16р. ) помилково вважає , що зобов»язання з оплати товару у відповідача виникло 02.12.2014 року. Відповідно, розрахунок трьох процентів річних позивач проводить за період з 02.12.2014р. по 16.02.2015 року, за 78 днів прострочення. Період, охоплений розрахунком інфляційних нарахувань 02.12.2014р. 16.02.2015 року.

За період з 28.11.2014 р. по 16.02.2015 року ( 81 день прострочення), від суми боргу 1098000,00 грн. сума 3% річних складала б - 7 309,97 грн.

Позивач проводить розрахунок 3% річних за період з 02.12.2014 року по 16.02.2015 року. При цьому вказує у розрахунку кількість днів прострочення 78, тоді як фактично з 02.12.2014 року по 16.02.2015 року прострочено оплату товару на 77 днів. Таким чином, у розрахунку позивачем допущена арифметична помилка. За 77 днів прострочення оплати товару 3% річних =6 948,98 грн.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції органи державної ( в тому числі й судової ) влади , їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина четверта статті 22 ГПК України визначає зміну підстави або предмету позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право , а не обов»язок позивача. Пунктом 2 статті 83ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення.

Із врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення 3% річних в сумі 7039,23 грн. підлягає до задоволення частково, в сумі 6 948,98 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних нарахувань позивача, підстави та правильність їх нарахування, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, судом встановлено, що позивачем у розрахунку допущені арифметичні помилки, формула ж для розрахунку інфляційних наступна : сума боргу х індекс інфляції сума боргу. Відтак, судом самостійно проведено перерахунок суми інфляційних втрат за договором №Л-642 від 25.09.2014р., який не зменшує суму, що підлягає до стягнення, оскільки загальна сума таких проведених нарахувань є більшою, ніж просить стягнути позивач, а саме - 129 797,09 грн.

Враховуючи, що суд при прийнятті рішення не може вийти за межі позовних вимог, а позивач не подав такої заяви, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 129 564,00 грн. інфляційних втрат за договором №Л-642 від 25. 09.2014 року підлягають до задоволення.

За приписами ст.32 ГПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги чи заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Отже, предметом доказування є сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення спору. Згідно з приписами статті 34 цього ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватись певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватись певними засобами доказування. Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ст.43 вказаного Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Тобто, при вирішенні господарських спорів суд забезпечує сторонам рівні умови для встановлення фактичних обставин справи і оцінює кожний доказ окремо, та усі докази в сукупності. Дослідивши усі обставини та надавши оцінку зібраним у справі доказам, у відповідності до ст..43 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку , що заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Відповідно до ст..49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача, пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1, 2, 4-, 12, 22, 27, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задоволити частково.

2.Стягнути з Публічного акціонерного товариства ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15, ідентифікаційний код 23269555) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Еквівес (02094, м. Київ, вул. Червоноградська, 8, оф. 199, ідентифікаційний код 37502259) 6 948,98 грн. 3% річних, 129 564,00 грн. інфляційних нарахувань та 2730,25 грн. судового збору.

3.В решті позовних вимог відмовити.

4.Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 22.02.2016р.

Суддя Кітаєва С.Б.