РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №907/1097/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит"

про стягнення 17 782 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 10.02.2016

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.10.2015 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до АТ "Банк "Фінанси та кредит", м. Ужгород, Відділення №99 про стягнення 17782,00 грн., з яких: 17585,55 грн. основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, а також 197,00 грн. абонплати за обслуговування поточного рахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач всупереч умов Договору № 8 на розрахунково-касове обслуговування від 24.11.2006 та без пояснення причин відмовився видавати позивачу готівкові кошти з його поточного рахунку, відкритого останньому у національній валюті на підставі наведеного договору, водночас згідно виписки по особовому рахунку позивача станом на 19.08.2015 залишок коштів на рахунку позивача становив 17585,55 грн. Оскільки позивач не може отримати власні кошти в наведеній сумі, то з відповідною вимогою про їх стягнення з відповідача в примусовому порядку він звертається до суду, при цьому вважає, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем, а тому на підставі ст. 625 ЦК України з відповідача також підлягають до стягнення суми інфляційних нарахувань та 3% річних. Також позивач вважає, що стягненню з відповідача підлягають кошти в сумі 197,00 грн., які відповідач безпідставно списав з рахунку позивача за розрахунково-касове обслуговування позивача.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 12.10.2015 (суддя Івашкович І.В.) прийнято до розгляду вищезазначену позовну заяву, порушено провадження у справі № 907/1097/15 та призначено розгляд справи на 26.10.2015.

Ухвалами Господарського суду Закарпатської області від 26.10.2015, від 06.11.2015 розгляд справи відкладався відповідно на 06.11.2015 та на 30.11.2015.

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 30.11.2015 на підставі ст.ст. 15, 17, 86 Господарського процесуального кодексу України справу № 907/1097/15 передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

07.12.2015 матеріали справи № 907/1097/15 Господарського суду Закарпатської області надійшли до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.12.2015 справу № 907/1097/15 Господарського суду Закарпатської області передано на розгляд судді Господарського суду міста Києва Гумеги О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2015 справу № 907/1097/15 прийнято до провадження судді Гумеги О.В. та призначено розгляд справи на 25.01.2016 о 12:00 год.

В судове засідання, призначене на 25.01.2016, представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 09.12.2015 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 25.01.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 09.12.2015 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 відкладено розгляд справи на 15.02.2016 о 12:10 год.

В судове засідання, призначене на 15.02.2016, представник позивача з'явився.

Представник позивача в судовому засіданні 15.02.2016 подав розрахунок ціни позову, відповідно до якого вказав, що сума заборгованості становить 18489,49 грн., з яких: 17585,55 грн. основного боргу, 270,29 грн. 3% річних за період 187 днів, 633,65 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.09.2015 по 31.01.2016.

Представник позивача в судовому засіданні 15.02.2016 також подав пояснення до позову стосовно вимоги про стягнення 197,00 грн. абонплати за обслуговування поточного рахунку.

Наведені розрахунок ціни позову та пояснення залучені судом до матеріалів справи та передані до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 15.02.2016, не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 09.12.2015 та від 25.01.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 433, № 235.

При цьому судом враховано, що відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 наведеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України № від 26.12.2011 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні судом встановлено не було.

При цьому судом враховано, що встановлений ст. 69 ГПК України строк вирішення спору закінчився. А отже, суд дійшов висновку про відсутність встановлених ст. 77 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 15.02.2016 без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Представник позивача в судовому засіданні 15.02.2015 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі відповідно до поданих ним в судовому засіданні розрахунку ціни позову та пояснень до позову.

Зокрема, згідно наведених розрахунку ціни позову та пояснень до позову, позивач визначає заборгованість відповідача в загальній сумі 18686,49 грн. (17585,55 грн. основного боргу, 270,29 грн. 3% річних 633,65 грн. інфляційних нарахувань, 197,00 грн. безпідставно отриманих відповідачем коштів абонплати за обслуговування поточного рахунку).

Водночас, суд звертає увагу, що звертаючись з позовом до суду, позивач визначив ціну позову у розмірі 17782,00 грн. (17585,55 грн. основного боргу, 197,00 грн. абонплати за обслуговування поточного рахунку). При цьому із заявою про збільшення розміру позовних позивач в порядку ст. 22 ГПК України до суду не звертався, а рівно не звертався до суду з клопотанням вважати поданий ним в судовому засіданні 15.02.2016 розрахунок ціни позову в якості відповідної заяви про збільшення позовних вимог. Більш того, позивачем не надані суду докази направлення відповідачу нового розрахунку ціни позову.

Зважаючи на наведене, у суду відсутні підстави вважати поданий представником позивача в судовому засіданні 15.02.2016 розрахунок ціни позову в якості заяви про збільшення позовних вимог, а тому суд вирішує спір виходячи з ціни позову у розмірі 17782,00 грн., яка була визначена позивачем при зверненні з позовом до суду та яка складається з 17585,55 грн. основного боргу та 197,00 грн. безпідставно отриманих відповідачем коштів абонплати за обслуговування поточного рахунку.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 15.02.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 24.11.2006 між ТОВ "Банк "Фінанси та кредит" (Банк), яке в подальшому було перейменовано в Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (відповідач), та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Клієнтом, позивачем) Договору № 8 на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір № 8) Банк відкрив Клієнту поточний рахунок у національній валюті (далі - рахунок) та зобов'язувався здійснювати його розрахунково-касове обслуговування.

Зокрема, Банк зобов'язався здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку в операційний день Банку у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством України та банківськими правилами (пункт 2.1 Договору № 8); списання банком грошових коштів з рахунку здійснювати за дорученням Клієнта або без його доручення у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункт 2.2 Договору № 8); визначено, що умови та порядок роботи з системою "Клієнт-Банк" регламентуються окремим договором, який є невід'ємною частиною цього договору (пункт 2.4 Договору № 8).

23.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Банк "Фінанси та кредит" (Банк, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Клієнт, позивач) був укладений Договір № 8/1 про відкриття поточного рахунку та надання і використання корпоративної платіжної картки (для підприємців) (далі - Договір № 8/1), згідно якого на підставі отриманих від Клієнта заяви про відкриття корпоративного поточного рахунку та заяви про видачу корпоративної платіжної картки, інших документів відповідно до вимог чинного законодавства України, Банк відкрив Клієнту поточний рахунок у національній валюті (далі - КР), емітував та надав Клієнту корпоративну платіжну картку (далі - ПК), що не заперечувалось позивачем.

Згідно п. 2.1 Договору № 8/1 визначено, що використання ПК, обслуговування КР регулюється чинним законодавством України, цим договором, Правилами користування ПК Банку, тарифами Банку та Правилами платіжних систем VISA Incorporated, Master Card Worldwide.

З пояснень позивача у позовній заяві вбачається, що наприкінці березня 2015 року Банк відмовився видати позивачу грошові кошти за чеками для отримання готівки.

Згідно доданих позивачем до позовної заяви письмових доказів вбачається, що позивач звернувся до відповідача із заявою № б/н від 16.03.2015 про видачу грошових коштів з його розрахункового рахунку в сумі 30000,00 грн. (вх. відповідача № 1782 від 16.03.2015), однак відповіді на наведену заяву відповідач не надав, грошові кошти позивачу не повернув.

Крім того, 12.08.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу наявних на його розрахунковому рахунку коштів та про проведення закриття рахунку (вх. відповідача № 7200 від 12.08.2015). Відповіді на дану заяву відповідач також не надав, вимоги позивача не задовольнив.

Згідно виписки по особовому рахунку позивача станом на 19.08.2015 залишок коштів на рахунку останнього становив 17585,55 грн., кошти в наведеній сумі відповідач позивачу не повернув.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначив, що Банк щомісячно автоматично знімає кошти з його рахунку за розрахунково-касове обслуговування, хоча фактично таке обслуговування не здійснює, а тому позивач заявив до стягнення з відповідача, окрім вищенаведеної суми наявних на поточному рахунку позивача коштів в розмірі 17585,55 грн. (основний борг), також і коштів у сумі 197,00 грн. - абонплати за обслуговування поточного рахунку. При цьому згідно поданих в судовому засіданні 15.02.2016 пояснень до позову, позивач вважає, що кошти в сумі 197,00 грн. отримані відповідачем безпідставно (ст. 1212 ЦК України).

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідач в судові засідання не з'явився, доводи та заперечення щодо заявлених позовних вимог не подав та не надіслав.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 17585,55 грн. у зв'язку з невиконанням відповідачем вимоги видати грошові кошти та 197,00 грн. безпідставно отриманих відповідачем коштів абонплати за обслуговування поточного рахунку.

Аналіз змісту укладених між сторонами Договору № 8 на розрахунково-касове обслуговування від 24.11.2006 (Договір № 8) та Договору № 8/1 про відкриття поточного рахунку та надання і використання корпоративної платіжної картки (для підприємців) від 23.03.2015 (Договір № 8/1), свідчить, що за своєю правовою природою ці договори є договорами банківського рахунку.

Зокрема, пунктом 2.2 Договору № 8 передбачено, що списання Банком грошових коштів з рахунку здійснюється за дорученням клієнта або без його доручення у випадках, передбачених законодавством України.

Підпунктом 3.3.2 пункту 3.3 Договору на Банк покладено обов'язок вести комплексне розрахунково-касове обслуговування рахунку та виконувати за дорученням Клієнта розрахункові, касові і інші операції, які не суперечать та передбачені для даного виду рахунків чинним законодавством України та банківськими правилами.

Згідно з п.п. 3.3.3, 3.3.4 п. 3.3 Договору, банк зобов'язаний здійснювати розрахунково-касове обслуговування рахунку у визначений час з 09:15 до 16:30, крім суботи, неділі та святкових і неробочих днів, а також забезпечувати своєчасне зарахування грошових коштів на рахунок.

Статтею 4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі. Види безготівкових розрахунків визначаються законами та прийнятими на їх основі нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Згідно з п.п. 1 п. 21.1 статті 21 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено наступні види розрахункових документів, за якими здійснюється ініціювання переказу:

1) платіжне доручення;

2) платіжна вимога-доручення;

3) розрахунковий чек;

4) платіжна вимога;

5) меморіальний ордер.

Також, згідно наведеної норми п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Відповідно до п. 22.2 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу (п. 22.2 ст. 22 наведеного Закону).

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує (п. 22.3 ст. 22 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до п. 22.8 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

На твердження позивача, наприкінці березня 2015 року Банк відмовився видати позивачу грошові кошти за "чеками для отримання готівки". При цьому зазначені "чеки для отримання готівки" позивач до позовної заяви не долучив, а рівно не надав їх на вимогу суду для долучення до матеріалів справи.

В свою чергу, позивачем не доведено суду, що ним надавались відповідачу доручення згідно розрахункових документів, визначених у п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", які відповідач мав би виконати.

Отже, оскільки позивачем не надано суду його доручення Банку, що міститься в розрахунковому документі, то фактично позивачем не доведено суду факт порушення Банком умов Договору на видачу позивачу готівки в сумі 17585,55 грн.

Крім того, суд вважає необґрунтованими твердження позивача про безпідставне отримання відповідачем коштів абонплати за обслуговування поточного рахунку позивача, адже ці кошти отримувались відповідачем на відповідній правовій підставі (укладеному між сторонами договорі), в той час як неправомірність списання цих коштів відповідачем, до того ж у визначеній позивачем сумі (197,00 грн.), позивачем суду не доведено належними і допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України.

Додатково судом також встановлено, що 12.08.2015 позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу наявних на його розрахунковому рахунку коштів та про проведення закриття рахунку (вх. відповідача № 7200 від 12.08.2015) (далі - заява про закриття рахунку), відповіді на яку відповідач фактично не надав, а вимоги позивача не задовольнив.

Водночас, відповідно до п. 8.3 Договору передбачено, що при розірванні Договору Клієнт зобов'язаний закрити рахунок, подавши в Банк документи, що передбачені чинним законодавством України для закриття рахунку. Закриття рахунку здійснюється виключно за умови повного розрахунку Клієнта перед Банком по сплаті послуг за розрахунково-касове обслуговування рахунку.

Фактично з матеріалів справи не вбачається, що Договір № 8 був розірваний у встановленому цим договором або законом порядку, а також не вбачається визнання недійсним цього договору. Отже, станом на час розгляду спору по суті Договір № 8 є чинним.

Також, станом на час розгляду спору по суті є чинним і Договір № 8/1, докази протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Так, на підставі постанови Правління НБУ від 17.09.2015 № 612 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) було прийнято рішення від 17.09.2015 № 171, згідно з яким у Банку з 18.09.2015 по 17.12.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 № 898 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 18.12.2015 № 230 "Про початок процедури ліквідації АТ "Банк "Фінанси та Кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказування.

Таким чином, на час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація Банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах, тому у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми указаного Закону є спеціальними, а Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 2 частини 2 статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси.

Виходячи зі змісту статей 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Згідно з частиною 4 статті 49 цього Закону у судовому порядку підлягають вирішенню будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів.

Таким чином, після початку процедури ліквідації Банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом, порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону.

З огляду на зазначене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог повністю.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись статтями 32, 33, 34, 35, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016

Суддя Гумега О.В.