РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/31997/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "НТП Континент"

до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Заремба С.В. - за довіреністю від 11.01.2016р.;

від відповідача: Левченко Д.Ю. - за довіреністю від 09.11.2015р.

В судовому засіданні 03 лютого 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У грудні 2015 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "НТП Континент" (позивач) до Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (відповідач) про стягнення 126 251,97 грн. пені, 730 193,19 грн. втрат від інфляції, 30 300,47 грн. 3% річних.

25.01.2016 року через канцелярію до суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у якій останній просить стягнути з відповідача 126 251,97 грн. пені, 269 887,27 грн. втрат від інфляції, 30 300,47 грн. 3% річних. Відповідна заява прийнята судом до розгляду на підставі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням зобов'язань за Договором поставки № 03-0/5029-13 від 15.11.2013 року.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому за викладених підстав проти задоволення позову заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2015 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі №910/31997/15. Розгляд справи призначено на 27.01.2016 року.

В судовому засіданні 27.01.2016 року у справі оголошено перерву до 03.02.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

15.11.2013 року між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НТП Континент" (постачальник) укладено договір №03-0/5029-13 (надалі - Договір або Договір поставки), згідно з п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцю 78 шт. трансформаторів, виробництва фірми Trench (Siemens AG), за номенклатурою, марками (типами), цінами, з технічними, якісними характеристиками, зазначеними у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору (товари), а покупець зобов'язався прийняти та оплатити такі товари на умовах Договору. Кількість товарів взагалі та кількість кожної марки зокрема зазначена у Специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна визначена у Специфікації та становить 47 453 425,20 грн.

Оплата(и) проводиться(яться) безготівковими розрахунками через банк шляхом перерахування покупцем грошових коштів з рахунка покупця та за його платіжним дорученням на рахунок постачальника (пункт 2.6. Договору поставки).

Згідно з п. 2.7. Договору розрахунки за Договором здійснюються покупцем шляхом перерахування ним авансу з подальшими розрахунками (оплатою) після поставки товарів (партії товарів) та їх прийняття покупцем на підставі підписаних обома сторонами актів приймання-передачі товарів.

Пунктом 2.8. Договору поставки сторонами погоджено, що авансовий платіж у розмірі тридцяти відсотків від ціни (суми) Договору, що становить 14 236 027,56 грн., в тому числі ПДВ - 2 372 671,26 грн., сплачується покупцем протягом 25 банківських днів з дати надання постачальником після підписання Договору оригіналу рахунка-фактури.

Відповідно до п. 2.9. Договору подальша оплата здійснюється таким чином: оплата за товари, поставлені постачальником в межах суми авансового платежу та прийняті покупцем на підставі акту приймання-передачі товарів (партії товарів), покупцем не проводиться; після прийняття товарів на всю суму авансового платежу покупець починає здійснювати оплату за товари, прийняті ним згідно з актом приймання-передачі товарів (партії товарів) понад суму авансового платежу; така оплата за поставлені товари здійснюється покупцем протягом 50 банківських днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі товарів (партії товарів) та за наданим покупцем оригіналом рахунка-фактури.

Поставка (передача) товарів здійснюється постачальником на умовах DDP (Міжнародні правила Інкотермс в редакції 2010 року) партіями, одержувачам товарів згідно з рознарядкою покупця; одержувачами товарів виступають відокремлені підрозділи покупця, які забезпечують прийняття товарів та надають довіреність для прийняття-передачі товарів. Строк поставки (передачі) товарів визначається на підставі Графіку планових поставок товарів, який є Додатком № 2 до Договору (пункт 3.1. Договору поставки).

Згідно з пп. 5.2.3. п. 5.2. Договору за порушення строків оплати покупець зобов'язується сплатити постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та діє по 22.03.2015 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 6.1 Договору поставки).

Відповідно до Додатку № 1 до Договору сторонами погоджено специфікацію, з якої вбачається, що загальна вартість товару, який повинен бути поставлений складає 47 453 425,20 грн.

Додатком № 2 до Договору сторони погодили, що графік поставки товару: квітень-серпень 2014 року.

27.11.2013 року відповідачем здійснено авансовий платіж на суму 14 236 027,56 грн.

На виконання умов Договору поставки позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну сум 47 453 425,20 грн., що підтверджується актами прийому-передачі: від 28.05.20214 року на суму 4 036 705,20 грн., від 28.05.2014 року на суму 715 656,00 грн., від 30.05.2014 року на суму 715 656,00 грн., від 24.06.2014 року на суму 1 975 480,80 грн., від 25.06.2014 року на суму 987 740,40 грн., від 26.06.2014 року на суму 1 073 484,00 грн., від 02.07.2014 року на суму 1 073 484,00 грн., від 03.07.2014 року на суму 1 073 484,00 грн., від 03.07.2014 року на суму 3 690 544,80 грн., від 03.07.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 14.07.2014 року на суму 357 828,00 грн., від 14.07.2014 року на суму 357 828,00 грн., від 06.08.2014 року 6 183 673,20 грн., від 07.08.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 11.08.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 11.08.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 13.08.2014 року на суму 3 220 452,00 грн., від 27.08.2014 року на суму 1 073 484,00 грн., від 28.08.2014 року на суму 1 073 484,00 грн., від 28.08.2014 року на суму 991 629,60 грн., від 28.08.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 12.11.2014 року на суму 2 963 221,20 грн., від 13.11.2014 року на суму 1 073 484,00 грн.

В подальшому відповідачем було здійснено повну оплату поставленого товару, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями: від 27.10.2014 року на суми 1 106 207,64 грн., 357 828,00 грн., 357 828,00 грн., 6 183 673,20 грн., 2 963 221,00 грн., від 28.10.2014 року на суми 2 963 221,20 грн., 2 963 221,20 грн., 991 629,60 грн., 1 073 484,00 грн., 1 073 484,00 грн., 2 963 221,20 грн., 3 220 452,00 грн., 2 963 221,20 грн., від 10.12.2014 року на суми 1 073 484,00 грн. та 2 963 221,20 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16 червня 2015 року у справі № 910/11536/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23 вересня 2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 10.02.2016 року, у позові Державного підприємства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "НТП Континент" про стягнення 4 419 881 грн. відмовлено повністю.

При цьому цим же рішенням суду встановлено, що згідно висновків ТПП України викладених у сертифікаті від 10.12.2014р. № 2142 за договором поставки від 15.11.2013 р. № 03-0/5023-13, вищевказані дії (проведення АТО), які спричинили невиконання ТОВ "НТП "Континент" обов'язків за договором поставки № 03-0/5029-13 від 15.11.2013 р. укладеного між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" та ТОВ "НТП "Континет" - є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) з 14 квітня 2014 р., які продовжують діяти по теперішній час. Дату закінчення терміну дії форс-мажорних обставин на момент видачі даного сертифікату встановити не можливо.

Таким чином, наявність сертифікату ТПП України від 10.12.2015 р. № 2142, як того вимагає стаття 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", є єдиним належним доказом та підставою звільнення від відповідальності за прострочення виконання зобов'язання поставки товару за договором.

Позивач стверджує, що через неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 03-0/5029-13 від 15.11.2013 року щодо оплати поставленого товару у встановлені вказаним договором строки, у останнього виникло зобов'язання оплатити 126 251,97 грн. пені, 269 887,27 грн. втрат від інфляції, 30 300,47 грн. 3% річних.

Відповідач звернувся до суду із відзивом, у якому зазначив, що позивачем порушено зобов'язання щодо своєчасної поставки товару за Договором поставки № 03-0/5029-13 від 15.11.2013 року, що підтверджується постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 року у справі № 910/11536/15, проте останнього звільнено від відповідальності через обставини непереборної сили, що в свою чергу є підставою для зупинення виконання зобов'язання з оплати поставленого товару на підставі ст.ст. 538, 610 Цивільного кодексу України. Крім того, за розрахунком відповідача обґрунтованим розміром інфляційних втрат та 3% річних є 236 924,90 грн. та 26 099,74 грн. відповідно.

Разом з відзивом на позов відповідач звернувся до суду із клопотанням про застосування строку позовної давності до вимог відповідача про стягнення пені.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов'язання за Договором виконав, поставив відповідачеві товар на суму 47 453 425,20 грн., а відповідач вказану суму за товар оплатив, всупереч п. 2.9. Договору поставки, з простроченням.

Щодо позовних вимог про стягнення 269 887,27 грн. втрат від інфляції та 30 300,47 грн. 3% річних, суд повідомляє наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Відповідно до п. 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. №23/466 та лист Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997р. №62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат позивача, суд дійшов висновку про його неправильність. Так, за розрахунком суду, з урахуванням п. 2.9. Договору поставки, повного погашення відповідачем наявної заборгованості, з відповідача підлягає стягненню 235 687,79 грн. інфляційних втрат.

Розрахунок 3% річних, наданий позивачем перевірений судом і є арифметично вірним, у зв'язку із чим позовна вимога про стягнення 30 300,47 грн. 3% річних підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення 126 251,97 грн. пені, суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, зважаючи на пп. 5.2.3. п. 5.2. Договору, ст. 232 Господарського кодексу України, суд дійшов висновку про обґрунтованість останнього про стягнення з відповідача 126 251,97 грн. пені.

При цьому, суд відмічає, що відповідачем неправильно визначено період нарахування пені за актами від 03.07.2014 року - з 13.08.2014 року, оскільки строк виконання зобов'язання щодо оплати товару за Договором відповідно до п. 2.9. останнього за відповідним актом було порушено з 25.09.2014 року, що, однак, не вплинуло на правильність розрахунку.

Проте, відповідачем у відзиві на позов зазначено про сплив строку позовної давності до вимог позивача про стягнення 126 251,97 грн. пені.

Так, згідно зі ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ст. 252 Цивільного кодексу України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). (ч. 1, ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

З урахуванням п. 2.9. Договору, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, того, що позивачем розраховано суму пені за актами прийому-передачі від 03.07.2014 року, 14.07.2014 року, 06.08.2014 року до 26.10.2014 року, за актами прийому-передачі від 07.08.2014 року, 11.08.2014 року, 13.08.2014 року до 27.10.2014 року строк позовної давності за останнім днем розрахунку за такими вимогами, сплив 26.10.2015 року та 27.10.2015 року відповідно.

Пунктом 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що з урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду).

Враховуючи, що датою звернення позивача до суду є 17.12.2015 року, а останнім днем перебігу строку позовної давності за вимогами позивача про стягнення суми пені є 26.10.2015 року та 27.10.2015 року, то суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача суми пені за відповідними актами прийому-передачі.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Крім того, пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» передбачено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Крім того, згідно з пунктом 4.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2014 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Само по собі визнання боржником основного боргу не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (про сплату пені), а, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за вимогами про стягнення пені.

Разом з тим, в пункті 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Однак, позивачем обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно ускладнювали своєчасне подання позову не наведено, заяв чи клопотань про поновлення (відновлення) строку позовної давності не подано.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що строк позовної давності за вимогами позивача про стягнення пені за актами прийому-передачі від 03.07.2014 року, 14.07.2014 року, 06.08.2014 року у період до 26.10.2014 року, за актами прийому-передачі від 07.08.2014 року, 11.08.2014 року, 13.08.2014 року у період до 27.10.2014 року, сплив 26.10.2015 року та 27.10.2015 року відповідно, позовна вимога про стягнення з відповідача 126 251,97 грн. пені підлягає залишенню без задоволення.

Посилання відповідача на ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України, як на підставу зупинення виконання зобов'язання за Договором поставки, судом відхиляється, оскільки позивача звільнено від відповідальності за неналежне виконання умов Договору через обставини непереборної сили на підставі ст. 617 Цивільного кодексу України (рішення Господарського суду міста Києва від 16 червня 2015 року у справі № 910/11536/15) і, при цьому, строк виконання зобов'язання за Договором позивач обґрунтовано визначив зважаючи на п. 2.9. останнього.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО" (01032, м. Київ, вулиця Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НТП КОНТИНЕНТ" (03035, м. Київ, вулиця Кудряшова, будинок 7, ідентифікаційний код 32144999), грошові кошти: 235 687,79 грн. (двісті тридцять п'ять тисяч шістсот вісімдесят сім гривень 79 копійок) інфляційних втрат, 30 300,47 грн. (тридцять тисяч триста гривень 47 копійок) 3% річних та 3 989,83 грн. (три тисячі дев'ятсот вісімдесят дев'ять гривень 83 копійки) судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 22.02.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало