РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/28815/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерне компанія «Нафтогаз України»
до Публічного акціонерного товариства «Київгаз»
про стягнення 128 494,37 грн.
Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Бернацька О.В. - представник за довіреністю

від відповідача: Ступак Т.О. - представник за довіреністю

вільний слухач: ОСОБА_3

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 17 521,96 грн. 3% річних та 110 972,41 грн. пені.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору №14-450-ПР(Р) від 21.05.2014 на купівлю-продаж природного газу в частині порушення строків оплати за спожитий природний газ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 позовну заяву та додані до неї матеріали повернуто без розгляду.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 скасовано, а справу № 910/28815/15 направлено на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016 порушено провадження по справі №910/28815/15, розгляд справи призначено на 15.02.2016.

10.02.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, з огляду на те, що позивачем невірно здійснено розрахунок штрафних санкцій та 3% річних та зазначив про те, що відповідно до власного розрахунку вірним розміром заборгованості перед позивачем є 14 601,63, грн. 3% річних та 92 477,01 грн. пені.

Одночасно, відповідач просить суд зменшити розмір пені до 1 000 грн. з огляду на скрутне фінансове становище Публічного акціонерного товариств «Київгаз».

В судовому засіданні 15.02.2016 представник позивача надав суду додаткові пояснення по справі, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в засіданні господарського суду проти вимог, викладених у позові, заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.02.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

21.05.2014 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «Київгаз» (покупець) було укладено Договір №14-450-ПР(Р) від 21.05.2014 на купівлю-продажу природного газу, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати покупцеві у 2014 році імпортований природний газ, (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезеного на митну територію України ПА «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»), для подальшої реалізації промисловим споживачам та іншим суб'єктами господарювання, які є кінцевими споживачами газу, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному в п.2.1 цього договору (п. 1.1. договору).

За умовами пункту 2.1. договору передбачено, що продавець передає покупцеві у травні 2014 газ в обсязі 11 511,327 тис.куб.м. використаний покупцем у квітні 2014.

Відповідно до п.п.3.2, 3.3 договору приймання-передача газу, переданого покупцеві, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Протягом 3 днів з моменту підписання даного договору, покупець зобов'язується надати покупцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець зобов'язується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту.

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб.м. газу становить 4 020 грн. без урахування ПДВ, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульований тарифом, крім того, податок на додану вартість за ставкою - 20%. До сплати ціна за 1000 куб.м. газу - 4 020 грн., крім того ПДВ - 20% - 804 грн., усього з ПДВ - 4 824 грн.

Оплата за газ, що передається згідно умов договору, здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом перерахування на рахунок продавця протягом 5 банківських днів з дати підписання цього договору (п.6.1 договору).

Даний договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками і діє у частині передачі газу до 31.05.2014 включно, а у частині розрахунків - до їх повного здійснення. (п. 11.1. договору).

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу, а відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 1 ст. 691 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору №14-450-ПР(Р) від 21.05.2014, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на суму 55 530 641,45 грн., що підтверджується актом приймання-передачі від 27.05.2014, який підписаний представниками сторін без заперечень та скріплений печатками підприємств.

За одержаний природний газ відповідачем було сплачено на користь позивача 55 530 641,45 грн., а саме 21.05.2014 відповідачем було здійснено два платежі на суми 10 000 000 грн. кожен, та 03.06.2014 відповідачем перераховано на рахунок позивача грошові кошти в сумах 5 530 641,45 грн., 10 000 000 грн., 10 000 000 грн., 10 000 000 грн., що підтверджується банківською випискою за період з 01.01.2014 по 28.02.2015 , яка міститься в матеріалах справи.

Таким чином, зазначеними платежами відповідач повністю погасив заборгованість за отриманий 27.05.2014 природний газ. Разом з тим, вказані платежі були здійснені з простроченням оплати, що не заперечується відповідачем.

Крім того, оскільки відповідач допустив прострочення оплати за газ, позивач нарахував та заявив до стягнення пеню в загальній сумі 110 972,41 грн. та 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 17 521,96 грн. за період з 28.05.2014 по 03.06.2014.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ст. 549 ЦК України).

Разом з цим, статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання покупцем п.6.1 договору від зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пені від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За договором сторін можливості визначення іншого, ніж зазначений у ч. 6 ст. 232 ГК України, періоду нарахування пені, не передбачено. Отже, пеня повинна нараховуватись з урахуванням приписів даної норми.

Крім того, відповідно до приписів п.1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі №6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11).

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та 3% річних, суд дійшов висновку, про їх невірність, оскільки заявником невірно визначено період заборгованості відповідача, включивши в розрахунок день фактичної сплати боргу.

Отже, за розрахунком суду, правомірними є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 92 477,01 грн. та 3% річних в розмірі 14 601,63 грн.

Одночасно, стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 1000 грн., суд зазначає наступне:

Згідно з ч. 1 ст.233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За приписами ч.4 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При цьому, правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що зменшення розміру неустойки та відстрочення виконання судового рішення це право суду, а не його обов'язок, при якому повинні враховуватись певні обставини, які в своїй сукупності утворюють винятковість. Аналогічну позицію наведено у постановах від 18.02.2014р. та від 29.04.2014р. Вищого господарського суду України по справах №904/5957/13 та №16/3012/13.

Зі змісту п.3.17.4 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" та п.7.2 Постанови №9 від 17.10.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" вбачається, що під час розгляду заяв про зменшення неустойки чи відстрочення платежу судом, насамперед, повинно бути встановлено, що саме є підставою для задоволення наведеного клопотання, винятковість випадку, ступінь вини боржника, незначність прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

Аналогічну позицію наведено у постановах від 26.06.2014р., від 30.07.2014р. та від 06.08.2014р. Вищого господарського суду України по справах №906/1904/13, №903/81/14 та №920/2148/13.

Наразі, обґрунтовуючи своє клопотання відповідач посилався на те, що внаслідок значної заборгованості споживачів газу перед Публічним акціонерним товариством «Київгаз», виникнення розбалансування витрат спожитого населенням газу, а також наявності заборгованості перед іншими контрагентами, відповідач має на даний час скрутне фінансове становище. Крім того, відповідач зазначає, що основна заборгованість перед позивачем за договором №14-450-ПР (Р) від 21.05.2014 вже погашена, отже, підстави для нарахування пені в повному обсязі відсутні.

Проте, всупереч приписів ст.33 Господарського процесуального кодексу України відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в якості обґрунтування своїх вимог та заперечень, Публічним акціонерним товариством «Київгаз» відповідних доказів дійсної наявності фінансових ускладнень у діяльності відповідача надано не було.

У даному випадку слід також наголосити, що при вирішенні спору суд повинен також враховувати принципи добросовісності та справедливості.

У ст.11 Міжнародного пакту про політичні та громадянські права, який ратифіковано Указом №2148-08 від 19.10.1973р. Президії Верховної Ради Української РСР, кожен має право при визначенні його прав і обов'язків у будь-якому цивільному процесі на справедливий і публічний розгляд справи компетентним, незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону.

Одночасно, у рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2013р. Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що зобов'язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004р. Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м'якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов'язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Таким чином, враховуючи у сукупності викладені вище фактичні обставини справи, виходячи з принципів добросовісності та справедливості, приймаючи до уваги позицію Верховного Суду України, Конституційного Суду України та Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що заява відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій є безпідставною, доказово необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення пеню та 3% річних.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 43, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Київгаз» (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, буд. 4Б, ідентифікаційний код 03346331) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6; ідентифікаційний код 20077720) 92 477 (дев'яносто дві тисячі чотириста сімдесяти сім) грн. 01 пені, 14 601 (чотирнадцять тисяч шістсот одну) грн. 63 коп. 3 % річних та 1 606 (одну тисячу шістсот шість) грн. 18 коп. судового збору.

3. В решті позову - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2016.

Суддя Грєхова О.А.