РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/27/16

За позовомПриватного акціонерного товариства "Київстар"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "100 Робіт"
простягнення 78 001,07 грн
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаАлдошина Н.О. (представник за довіреністю від 15.01.2016)
від відповідачане з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Київстар" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "100 Робіт" про стягнення з останнього 78 001,07 грн заборгованості по договору № 13018 від 01.11.2014.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/27/16 та призначено розгляд справи на 16.02.2016.

15.02.2016 позивачем було подано до суду письмові пояснення та клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

В судове засідання 16.02.2016 з'явився представник позивача.

Відповідач в судове засідання уповноваженого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та інші документи на підтвердження своєї правової позиції не подав, позовні вимоги не спростував.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Оскільки відповідач вважається таким, що повідомлений про час і місце розгляду справи судом, а матеріали справи містять достатні докази для всебічного, повного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.11.2014 між Приватним акціонерним товариством "Київстар" (оператор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "100 Робіт" (провайдер) укладено договір № 13018 (далі - договір), згідно з п. 1 якого оператор зобов'язується забезпечити надання провайдеру доступ до телекомунікаційної мережі оператора, а провайдер зобов'язується сплачувати абонентну плату в порядку та на умовах цього договору.

У договорі сторони погодили, що абонентна плата за забезпечення надання доступу до телекомунікаційної мережі оператора або скорочено абонентна плата - це щомісячна плата за доступ до телекомунікаційної мережі оператора. Абонентна плата розраховується як сума з ПДВ, яка є різницею між фактично отриманим доходом оператора та очікуваною сумою доходу за відповідний звітний період.

Згідно з п. 3 договору оператор щомісячно, до 10 числа місяця, наступного за звітним періодом, надає провайдеру акт наданих послуг з доступу до телекомунікаційної мережі у двох оригінальних примірниках, а також відповідний рахунок-фактуру на сплату абонентної плати та відповідну податкову накладну.

Оплата абонентної плати здійснюється провайдером до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним періодом, відповідно до рахунків-фактур, що виставляються оператором. Усі розрахунки з оператором провайдер здійснює у національній валюті України, шляхом перерахування відповідної суми на поточний рахунок оператора. (п. 4 договору).

Відповідно до п. 5 договору провайдер зобов'язується підписувати та повертати оператору підписаний акт до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним періодом.

Матеріалами справи підтверджуються твердження позивача, що виконання зобов'язань за договором зі сторони позивача підтверджується актами наданих послуг з доступу до телекомунікаційної мережі від 30.06.2015, 30.01.2015, 31.08.2015 та 30.09.2015, підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленими їх печатками (копії актів наявні в матеріалах справи).

Для оплати відповідачем абонентної плати за вказаними актами позивачем було надано провайдеру відповідні рахунки-фактури № 1506/59866 від 30.06.2015 на суму 18 732,53 грн, № 1507/60403 від 31.07.2015 на суму 17 655,10 грн, № 1508/60901 від 31.08.2015 на суму 18 026,92 грн, № 1509/61498 від 30.09.2015 на суму 16 742,63 грн.

За твердженнями позивача, в порушення п. 4 договору відповідач не виконав своїх зобов'язань з оплати виставлених рахунків-фактур.

Відповідач в свою чергу позовних вимог не спростував, доказів оплати наданих послуг не подав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України (ч. 1 ст. 175 ГК України).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За змістом ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

З викладених вище обставин вбачається, що позивач дійсно виконав свої зобов'язання за договором на загальну суму 71 157,18 грн, факт чого належним чином ним доведений, проте, порушивши умови договору, відповідач своїх зобов'язань з оплати наданих послуг не дотримався, доказів виконання договірних зобов'язань до суду не надав, будь-яких пояснень на спростування заявлених позивачем вимог теж суду не пред'явив.

За встановлених обставин та наведених норм чинного законодавства позовні вимоги про стягнення з відповідача 71 157,18 грн абонентної плати підлягають задоволенню.

Враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене з боку відповідача порушення у його зобов'язанні за договором, позивач заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача також 6 414,04 грн пені та 429,85 грн 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 216, ч. 2 ст. 217 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення в сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статей 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, в тому числі неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 8.1 договору сторони погодили, що при порушенні строків оплати абонентної плати, провайдер на вимогу оператора сплачує йому пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період існування прострочення, від суми заборгованості за кожен день існування прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 230 та ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України пеня за цим Кодексом визнається штрафною санкцією, нарахування якої, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Дослідивши поданий позивачем розрахунок пені, здійснений у період прострочення відповідачем абонентної плати за кожним рахунком-фактурою, суд вважає його арифметично правильним та таким, що співвідноситься з нормами чинного законодавства та умовами договору, тому вимога про стягнення з відповідача пені у загальному розмірі 6 414,04 грн підлягає задоволенню.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунки позивача 3% річних, правомірно здійсненими за кожним із рахунків, судом встановлено, що позивачем вірно визначено дати виникнення прострочення відповідача та дати припинення відповідних нарахувань.

Приймаючи до уваги наведені вище приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім процентів річних від простроченої суми, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, суд приймає його як обґрунтований та вірний, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 429,85 грн 3% річних підлягають задоволенню.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, понесені позивачем судові витрати у справі покладаються на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "100 Робіт" (01135, м. Київ, проспект Перемоги, 12, ідентифікаційний код 37202431) на користь Приватного акціонерного товариства "Київстар" (03110, м. Київ, Червонозоряний проспект, 51, ідентифікаційний код 21673832) 71 157 (сімдесят одну тисячу сто п'ятдесят сім) грн. 18 коп. основного боргу, 6 414 (шість тисяч чотириста чотирнадцять) грн.. 04 коп. пені, 429 (чотириста двадцять дев'ять) грн. 85 коп. річних та 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Ярмак

Повне рішення складено: 19.02.2016 р.