ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

16 лютого 2016 р. Справа № 902/29/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Горейка М.В.,

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність, паспорт серії АВ 012789 виданий Жмеринським РВ УМВС України в Вінницькій області 16.07.1999р.;

ОСОБА_2 (директор), паспорт серії АВ 875002 виданий Липовецьким РВ ГУМВС України у Вінницькій області 19.10.2009р.;

ОСОБА_3, довіреність №б/н від 28.1.2016р., паспорт серії АА 265265 виданий Іллінецьким РВ УМВС України в Вінницькій області 21.06.1996р.;

відповідача: ОСОБА_4, довіреність №б/н від 15.12.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (вул. Леніна, буд. 15, с. Іллінецьке, Іллінецький район, Вінницька область, 22712)

до: товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (вул. Келецька, буд. 53, офіс 214А, м. Вінниця, 21027)

про визнання пункту 7.2. В) договору поставки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" заявлено позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" про визнання пункту 7.2. В) Договору поставки на умовах товарного кредиту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що п. 7.2 В) укладеного між сторонами договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р. передбачена відповідальність за порушення грошового зобов"язання у вигляді пені, яка в свою чергу уже передбачена п. 7.2. А) договору, що суперечить чинному законодавству та не узгоджується зі ст. 61 Конституції України, а тому в силу норм ст.ст. 203, 215 ЦК України пункт 7.2. В) Договору підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 14.01.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/29/16 з призначенням її до розгляду.

25.01.2016р. на адресу суду від позивача надійшла заява від 25.01.2016р. (вх. №06-52/582/16 від 25.01.2016р.) про зміну предмету та підстав позову, згідно якої останній просить суд визнати недійсними пункти 2.2.-2.5., 7.2. А), 7.2. Б), 7.2. В) Договору поставки на умовах товарного кредиту №07-05-01 від 07.05.2014р.

28.01.2016р. ухвалою суду слухання справи та розгляд вищевказаної заяви позивача про зміну предмету та підстав позову відкладено до 16.02.2016р. через неявку в судове засідання представника відповідача, необхідність витребування нових доказів, з метою забезпечення рівності прав та змагальності учасників судового процесу.

Відповідно до ухвали господарського суду Вінницької області від 04.02.2016р. судове засідання призначене на 16.02.2016р. за участю представника відповідача проведено в режимі відеоконференції.

В ході розгляду справи по суті представники позивача позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому, подану до суду уточнену заяву до позову від 04.02.2016р. (вх. №06-52/1002/16 від 04.02.2016р.) та письмові доводи від 16.02.2016р. (вх. №06-52/1278/16 від 16.02.2016р.). Крім того, представником позивача до початку розгляду справи по суті подано заяву від 16.02.2016р., в якій останній просить суд не розглядати раніше подану ТОВ «Іллінецьке» заяву про зміну предмету та підстав позову, та вважати вказану заяву відкликаною.

З огляду на права, надані позивачеві ст.22 Господарського процесуального кодексу України, заяву представника позивача від 16.02.2016р. судом прийнято до розгляду, а відтак позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" розглядаються з урахуванням заяви від 16.02.2015 року, тобто предметом розгляду даної справи є вимоги позивача про визнання пункту 7.2 В) Договору поставки на умовах товарного кредиту недійсним, окрім того, незмінними залишилися й підстави позову.

Натомість, представник відповідача позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на мотиви, наведені у відзиві на позовну заяву вих. №2 від 21.01.2016р. (вх. №06-52/505/16 від 21.01.2016р.), в якому в задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" просив відмовити через його необґрунтованість та безпідставність, оскільки позивачем ототожнено поняття «сплата процентів річних» із поняттям «пеня», що відповідно до чинного законодавства не є одним й тим самим, відтак положення оскаржуваного Договору погоджені сторонами в пунктах 7.2. А) та 7.2. В) не суперечать ст. 61 Конституції України та не передбачають подвійної відповідальності за порушення зобов'язання. Крім того, рішенням суду від 22.06.2015р. у справі №902/491/15 встановлено правомірність нарахування пені та 28% річних у відповідності до умов п. 7.2 А) та п. 7.2 В) Договору. Також ухвалою суду від 23.12.2015р. по справі №902/1566/15 встановлено, що ТОВ «Іллінецьке» вживало заходи щодо погашення заборгованості перед ТОВ «Агросолюшин» згідно вказаного рішення суду, що фактично підтверджує визнання присуджених до стягнення сум заборгованості.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07.05.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" (покупець) укладено договір поставки №07/05-01 на умовах товарного кредиту (Договір), відповідно до п. 1.1. якого в строки, визначені договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов договору.

Згідно із п. 2.6. Договору покупець проводить розрахунки з постачальником на умовах внесення оплати вартості (ціни) товару, визначеної із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.5 у вигляді авансової частини та відстроченого платежу, в розмірах, вказаних в додатках до договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок постачальника.

Відповідно до п. 5.1. Договору господарські зобов'язання сторін цього договору, які виникли на його основі, існують протягом одного року із дня його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін, крім зобов'язань покупця по оплаті вартості товару, процентів за користування товарним кредитом та відповідальності, які припиняються лише їх належним виконанням (крім випадку, передбаченого п.9.1. договору), а в частині проведення розрахунків за товар, по штрафним санкціям - до повного їх виконання.

Згідно із п. 7.2. Договору у випадках порушення умов договору, постачальник має право притягти покупця до відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по оплаті у встановлені договором терміни вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом. За порушення даних умов договору покупець:

А) сплачує за кожен день прострочення на користь постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення;

Б) сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання;

В) сплачує на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, товариство з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" посилається на те, що оскаржуваний ним пункт 7.2. В) Договору покладає на позивача подвійну відповідальність у вигляді фактично стягнення з нього пені у разі тих чи інших обставин, що суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки договір вже містить таку умову, а саме п. 7.2. А) Договору. А відтак наявні правові підстави, на думку останнього, для визнання пункту 7.2. В) Договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р. недійсним.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

За твердженням позивача п. 7.2. В), укладеного між сторонами, Договору не узгоджується із приписами ст. 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки вказаним пунктом Договору передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді пені, яка в свою чергу також передбачена п. 7.2. А) Договору.

Досліджуючи зміст, укладеного між сторонами, договору №07/05-01 від 07.05.2014р., судом встановлено, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки товару на умовах товарного кредиту.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до норм ст.530 ЦК України зобов'язання має бути виконане у встановлений строк (термін).

Як встановлено судом, пунктом 7.2. А) Договору сторонами передбачено сплату покупцем (у випадку порушення ним строку оплати вартості (ціни) товару та/або відсотків за користування товарним кредитом) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення, а пунктом 7.2 В) Договору передбачено сплату на користь постачальника 28 (двадцять вісім) відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано.

Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто ст. 625 ЦК України, надає можливість кредитору боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, встановити інший ніж 3% річних розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, який і було визначено сторонами у пункті 7.2. В) Договору поставки в розмірі 28% річних від простроченої суми.

За змістом цієї норми закону нарахування, зокрема, процентів річних входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Вказане також узгоджується із пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", в якому зазначено, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вона входить до складу грошового зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 16.05.2006 у справі №10/557-26/155).

Таким чином, виходячи із приписів вказаних вище норм, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом).

Як встановлено судом, за своєю правовою природою пеня, встановлена п. 7.2. А) договору є неустойкою, яка сплачується у випадку порушення умов договору, як спосіб забезпечення виконання зобов'язань, тоді як 28%, зазначені у п.7.2 В) Договору, є платою боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

А відтак, пункти 7.2. А) та 7.2. В) Договору не встановлюють однакової відповідальності за одне й те саме порушення, та відповідно жодним чином не порушують положень ст. 61 Конституції України, оскільки пеняце санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано, тобто є додатковим стимулюючим фактором виконання боржником свого зобов'язання, тоді як проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України, не є санкціями, а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, так як виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні кредитором компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6- 38цс11, від 30 жовтня 2013 р. у справі № 6-59цс13, від 12 грудня 2011 року у справі №3-132гс11).

При цьому судом враховано, що відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

В залежності від галузевої приналежності юридичних норм розрізняють такі види юридичної відповідальності як цивільна, кримінальна, адміністративна, дисциплінарна, тощо.

В свою чергу кожен вид юридичної відповідальності містить свої підвиди відповідальності (форми впливу), зокрема, чинним цивільним та господарським законодавством України передбачена можливість одночасного застосування до суб'єкта правопорушення таких наслідків у разі порушення зобов'язання: стягнення пені, штрафу, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, тощо.

Тобто, зміст ст. 61 Конституції України у контексті цивільної відповідальності зводиться до того, що до суб'єкта правопорушення за одне й те саме правопорушення не може бути двічі застосована цивільна відповідальність (тобто, двічі один із її підвидів). При цьому у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Натомість, як уже згадувалось вище, чинним законодавством України не передбачено обмежень щодо одночасного стягнення процентів річних і пені за невиконання боржником грошового зобов'язання. Нарахування та стягнення неустойки (пені) в разі прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК) є правом кредитора, реалізація якого жодним чином не залежить від застосування інших видів цивільно-правової відповідальності, передбачених законом за порушення зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас слід зазначити, що задовольняючи позов у справі №902/491/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Агросолюшин" до товариства з обмеженою відповідальністю "Іллінецьке" про стягнення 3073264,46 грн (рішення господарського суду Вінницької області від 22.06.2015р.), судом надано оцінку змісту договору поставки на умовах товарного кредиту №07/05-01 від 07.05.2014р., в тому числі і щодо заявлених до стягнення пені та 28% річних

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 27.07.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 06.10.2015 р. у справі № 902/491/15 вказане рішення суду першої інстанції щодо зазначених вище обставин та наявності підстав для стягнення суми боргу, пені, інфляційних втрат, 28% річних, штрафу залишено без змін.

Також, ухвалою суду від 23.12.2015р. по справі №902/1566/15 встановлено, що ТОВ «Іллінецьке» вживало заходи щодо погашення заборгованості перед ТОВ «Агросолюшин» згідно вказаного рішення суду, що фактично підтверджує визнання ТОВ «Іллінецьке» присуджених до стягнення сум заборгованості, в томі числі пені та 28% річних.

Відповідно до ч. 2 статті 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

А відтак, в силу положень ч.2 ст.35 ГПК обставини встановлені судом при розгляду зазначених справ є преюдиціальними та не потребують доказуванню при вирішенні даного спору, в тому числі обставини встановленні рішенням у справі №902/491/15 щодо правомірності заявлених на підставі п. 7.2 В) Договору поставки №07/05-01 від 07.05.2014р. на умовах товарного кредиту 28% річних, які за своєю правовою природою є збільшеними річними, а не пенею.

Крім того, слід зазначити, що статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно п.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У своєму рішенні №7-рп/2013 від 11.07.2014р. Конституційний cуд України наголосив на тому, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Отже сторони, керуючись закріпленим статтями принципом свободи договору, самостійно врегулювати свої відносини при визначенні п. 7.2 А) Договору відповідальності у вигляді пені за невиконання або неналежне виконання зобовязань за спірним Договором та при встановленні п. 7.2 В) договору збільшених відсотків річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Натомість судом не встановлено правових підстав для визнання оспорюваного п. 7.2 В) Договору поставки №07/05-01 від 07.05.2014р. на умовах товарного кредиту недійсним. Доводи ТОВ «Іллінецьке» у позовній заяві стосовно встановлення вказаним пунктом договору подвійної юридичної відповідальності не знайшли свого законодавчого підтвердження та спростовуються встановленими вище обставинами справи, оскільки ґрунтуються виключно на суб"єктивному трактуванні оспорюваного пункту Договору та чинних норм права.

Посилання товариства з обмеженою відповідальністю «Іллінецьке» на постанову Верховного Суду України від 12.12.2012 року у справі №07/238-10 (№3-132гс11) судом не береться до уваги, так як обставини, встановлені у справі, що розглядається, не є подібними до обставин, встановлених у справі №07/238-10, оскільки у згаданій справі пунктом договору ототожнено проценти за користування чужими коштами з неустойкою, а саме визначивши їх у відсотках від суми неоплаченого товару за кожен день прострочення, тоді як у цій справі пунктом договору обумовлено 28% річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) поряд із встановленою договором пенею. Правовий висновок про неможливість одночасно нарахування пені та процентів річних, про що стверджує позивач у позові, в даній постанові Верховного Суду України відсутній, навпаки зі змісту вказаної постанови слідує можливість нарахування відсотків річних поряд із пенею.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 22 лютого 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи