РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" лютого 2016 р. Справа № 902/674/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Вінницької області від 02.06.15 р. у справі № 902/674/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" (вул. Цвіткова, 69, м. Тетіїв, Київська область, 09800; вул. Крючкова, 14, м. Тетіїв, Київська область, 09800)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 22700)

про стягнення 36 968 грн. 41 коп.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 02.06.2015 р. у справі №902/674/15 (суддя Тварковський А.А.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 36 968 грн. 41 коп. задоволено повністю.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду Вінницької області від 02.06.2015 р. у справі №902/674/15 відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 02 червня 2015 року по справі №902/674/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 36 968 грн. 41 коп. за договором поставки №22 від 10.02.2012 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що господарський суд Вінницької області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Зокрема, апелянт не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що 10.02.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки №22, який і став підставою для нарахування зобовязань.

Скаржник звертає увагу суду на те, що договір, який надано до матеріалів справи, не містить підпису відповідача, а містить його факсимільне відтворення. На думку апелянта, це є порушенням вимоги ч.3 ст. 207 ЦК України. Скаржник стверджує, що сторонами не було погоджено застосування відповідачем факсиміле при його підписанні, а тому даний договір не можна вважати укладеним.

Крім того, апелянт наголошує на тому, що відповідач не укладав з позивачем вказаного договору, не узгоджував його умов та не здійснював діяльності за умовами даного договору. Також відповідачу невідомо, яким чином на договорі наданому позивачем опинилось факсимільне відтворення підпису відповідача.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 також не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що позивач виконав умови договору передавши відповідачу товар на суму 20 065 грн., на підставі видаткових накладних №1630 та № 1631 від 06.03.2013 року. Оскільки підписи в видаткових накладних (наявних в матеріалах справи) не належать відповідачеві, адже на вказаних накладних відсутні прізвища підписантів та жодні докази наявності повноважень на отримання товару. Відтак, вказані видаткові накладні не можуть бути належним доказом отримання товару відповідачем.

Апелянт також стверджує, що із доказів наданих позивачем до суду є акт звірки взаєморозрахунків (не підписаний відповідачем), який містить по дебету вищевказані накладні, загальну суму заборгованості 20 065 грн. та не містить жодної інформації про їх оплату.

Разом з тим відповідач стверджує про надіслання позивачу інший акт звірки взаєморозрахунків відповідно до якого заборгованості відповідача станом на 03.02.2015 року, складає лише 7 278,83 грн.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

Ухвалою від 15.09.2015 р. розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відкладено на 01.10.2015 р. о 14:30 год., зобов'язано апелянта надати апеляційному суду додаткові докази.

В ході розгляду у судовому засіданні 01.10.2015 р. апеляційної скарги по суті, постало питання про доцільність призначення почеркознавчої експертизи.

Відтак, колегія суддів дійшла висновку про необхідність оголошення перерви в судовому засіданні до 05.10.15 р. 15:00 год. При цьому, суд зобов'язав відповідача надати апеляційному суду в наступне судове засідання вільні зразки підпису та печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (оригінали документів з підписом ФОП ОСОБА_2 та печаткою підприємця, виконані в період з лютого 2012 року по березень 2013 року), та печатку підприємця для зняття експериментальних зразків відтиску в судовому засіданні.

05.10.2015 р. до Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування у Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" прибуткових касових ордерів, яке ухвалою від 05.10.2015 р. колегія суддів задовольнила.

Крім того, у судовому засіданні 05.10.2015 р. колегія суддів відібрала експериментальні зразки підпису та відбитків печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, та призначила почеркознавчу та технічну експертизи.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 05.10.2015 р. призначено почеркознавчу та судово-технічну експертизи. 09.10.2015 р. справу направлено до Рівненського відділення науково-дослідного експертно-криміналістичного центру м. Рівне.

04.02.2016 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли висновки почеркознавчої експертизи №1.1-182/15 від 01.12.2015 р. та судово-технічної експертизи №1.1-183/15 від 02.12.2015 р., а також матеріали справи №902/674/15.

Ухвалою від 09.02.2016 р. провадження у справі №902/674/15 поновлено, справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_4 В.Б. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 02.06.15 р. у справі №902/674/15 є незаконним та таким, що прийняте з неповним з'ясуванням обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" ОСОБА_1 заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу №б/н від 15.09.15 р., та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 02.06.15 р. у справі №902/674/15 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець) укладено договір поставки №22, згідно п. 1.1 якого постачальник зобовязується передати товар, а покупець зобовязується прийняти товар та оплатити його.

Відповідно до п. 3.1 Договору кількість, якість, асортимент, комплектність та ціна кожного виду товару вказується у накладних на кожну партію товару.

Згідно з п.п. 4.1 Договору покупець зобовязаний здійснити оплату за отриману продукцію згідно накладних.

У відповідності до п.4.2 Договору плата за партію товару здійснюється з відстрочкою 14 (чотирнадцять) календарних днів.

Відповідно до п. 5.4 Договору у разі несвоєчасної оплати товару покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф від простроченої суми оплати у розмірі 20%, а також пеню у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення.

Згідно п. 7.1. Договору даний договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31 грудня 2012 р.

У відповідності до п. 7.2. Якщо договір не поновлено або не розірвано, його дія продовжується.

З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов'язання відповідно до умов Договору позивач виконав належним чином, передавши відповідачу товар (пряники) на суму 20 065 грн., на підставі видаткових накладних №1630 від 06.03.2013р. на суму 4 425 грн. та №1631 від 06.03.2013р. на суму 15 640 грн.

Однак відповідач, як свідчать матеріали справи, свої договірні зобовязання не виконав, за поставлений товар не розрахувався, відтак у останнього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 20 065 грн.

Відповідач в апеляційній скарзі заперечував укладення договору №22 від 10.02.2012р. на поставку товару з позивачем та саму обставину отримання товару від постачальника, указуючи на те, що ним не було підписано ні договору з позивачем, ні видаткових накладних, колегія суддів дійшла висновку, що для повного та всебічного вирішення спору існує потреба у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, а тому судом апеляційної інстанції була призначена почеркознавча та судово-технічна експертизи документів, на які позивач посилався в обґрунтування позовних вимог.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 05.10.2015 р. у справі №902/674/15 були призначені експертизи, у звязку з чим апеляційне провадження було зупинене.

На вирішення почеркознавчої експертизи було поставлено наступні питання:

1. Чи відповідає оригінальним зразкам підпису, підпис ОСОБА_2 на оригіналі договору №22 від 10.02.2012 року?

2. Чи відповідає оригінальним зразкам підпису, підпис ОСОБА_2 на оригіналах накладних від 06.03.2013 року №1630 та №1631?

04.02.2016 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов висновок почеркознавчої експертизи №1.1-182/15 від 01.12.2015 р.

З наданого експертом висновку почеркознавчої експертизи вбачається, що при дослідженні підпису, виконаного в розділі «10. Юридична адреса та реквізити Сторін» у графі «Директор ОСОБА_2А.» у договорі поставки №22 від 10.02.2012 р. виявлені ознаки, які дозволяють зробити висновок про те, що підпис виконаний за допомогою штампу (факсиміле) підпису.

Щодо дослідження підписів, виконаних у графі «Получил(а)» у накладних від 06.03.2013 року №1630 та №1631 ознак підробки даних підписів за допомогою технічних прийомів не виявлено.

В результаті порівняльного дослідження підписів, виконаних у графі «Получил(а)» у накладних від 06.03.2013 р. №1630 та №1631 з вільними, умовно-вільними та експериментальними зразками підписів ОСОБА_2, було встановлено їх розбіжність по ознакам (транскрипції, загальному вигляді, переважаючій формі та напрямку рухів).

Вище перераховані розбіжні ознаки підписів, являються стійкими, суттєвими і в своїй сукупності утворюють комплекс ознак, який є достатнім для висновку про те, що підписи у графі «Получил(а)» у накладних від 06.03.2013 року №1630 та №1631 виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

З урахуванням вище викладеного, судовий експерт дійшов до висновку, що у звязку з тим, що підпис в розділі «10. Юридична адреса та реквізити Сторін» у графі «Директор ОСОБА_2А.» у договорі поставки №22 від 10.02.2012 року виконаний за допомогою штампу (факсиміле) підпису, питання: «Чи відповідає оригінальним зразкам підпису, підпис ОСОБА_2 на оригіналі договору №22 від 10.02.2012 року?» - не вирішувалось. Щодо підписів у графі «Получил(а)» у накладних від 06.03.2013 року №1630 та №1631 то судовий експерт зазначив, що підписи виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

На вирішення судово-технічної експертизи було поставлене наступне питання:

1. Чи нанесено відтиск печатки на оригіналах накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631 та оригіналі договору №22 від 10.02.2012 р. печаткою, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження?

04.02.2016 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов висновок судово-технічної експертизи №1.1-183/15 від 02.12.2015 р.

З висновку судово-технічної експертизи вбачається, що відтиски круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на оригіналах накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631 та оригіналі договору №22 від 10.02.2012 р. виконані, в кожному випадку, друкарськими літерами та цифрами українського алфавіту, всередині яких розташований друкований літерно-цифровий текст, в один рядок у дві сторони, по окружності внутрішнього обідка, наступного змісту: «ОСОБА_2 НОМЕР_1».

Встановлені ознаки в своїй сукупності достатні для висновку про те, що відтиски круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на оригіналах накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631 та оригіналі договору №22 від 10.02.2012 р. виконані контактним способом - кліше печатки, чорнилами синього кольору та нанесені одним і тим самим способом - кліше печатки, і можуть бути використані як один загальний матеріал.

Перераховані співпадання загальних і окремих ознак, що відобразились в досліджуваних відтисках печатки та у вільних та експериментальних зразках суттєві, стійкі, і в своїй сукупності утворюють індивідуальний комплекс ознак, достатній для висновку про те, що відтиски круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на оригіналах накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631 та оригіналі договору №22 від 10.02.2012 р. нанесені контактним способом за допомогою кліше круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження.

З урахуванням вище викладеного, судовий експерт дійшов до висновку, що відтиски круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на оригіналах накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631 та оригіналі договору №22 від 10.02.2012 р. нанесені контактним способом за допомогою кліше круглої печатки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження.

Колегія суддів апеляційного суду, надавши оцінку наявним у справі доказам та врахувавши висновки експертного дослідження, вважає правильним висновок господарського суду про наявність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Тетіївський пряник" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 36 968 грн. 41 коп.

При цьому апеляційним судом враховується наступне.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правовідносини, які виникли між сторонами за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту ст. ст. 173, 174 ГК України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

Згідно ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Спірні правовідносини випливають з договору постачання товару.

В силу ч.1, ч.2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Таким чином, належним виконанням спірного договору від 10 лютого 2012 року №22 є своєчасна та у повному обсязі оплата відповідачем товару - узгодженої кількості товару за встановленою ціною. Ураховуючи положення ст.ст.527, 610 ЦК України відповідачем зобовязання належним чином не виконано.

Відповідно до ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду та зазначає наступне.

Спір між сторонами виник при виконанні господарського зобовязання. За змістом статей 173, 174 Господарського кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин з підстав, передбачених Кодексом. Підставами виникнення господарських зобовязань є юридичні факти - дії та події, з якими закон повязує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Загальними умовами виконання господарських зобовязань є вимога щодо їх належного виконання у відповідності до закону, інших правових актів, договору.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем укладено договір поставки №22 від 10.02.2012 року, відповідно до якого позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 20 065 грн., що підтверджується вказаними вище видатковими накладними.

В свою чергу, відповідач за отриманий товар не розрахувався.

Таким чином, загальна сума заборгованості склала 32 463,42 грн., яка й заявлена позивачем до стягнення при подачі позову до суду.

Оскільки заявлена позивачем основна сума боргу, відповідає вимогам чинного законодавства та не суперечить положенням договору, вимога про стягнення з відповідача вказаної суми підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновком господарського суду Волинської області в даній справі щодо задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача у сумі 20 065 грн.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 1 439 грн 18 коп. пені (за період прострочення з 21.03.2013р. по 20.09.2013р.), 4 013 грн. штрафу, 1 258 грн 32 коп.- 3% річних (за період з 21.03.2013р. по 22.04.2015р.) та 10 192 грн 91 коп. інфляційних втрат (за період з 21.03.2013р. по 22.04.2015р.), в результаті чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч.1,2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.5.4 Договору у разі несвоєчасної оплати товару покупець сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та штраф від простроченої суми оплати у розмірі 20%, а також пеню у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення.

Як вбачається зі змісту вказаного пункту Договору покупець за порушення терміну оплати товару сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,1 % за кожен день прострочення.

Водночас, відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Крім того, в п. 3 інформаційного листа ВГС України № 01-06/224/2012 від 27.02.2012 року "Про доповнення до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" зазначається, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Таким чином, судом встановлено, що пунктом 5.4 Договору визначено розмір пені, яка перевищує подвійну облікову ставку НБУ, відтак Договір в цій частині не відповідає змісту вказаного Закону.

Проте, позивачем при обрахуванні пені враховано норми чинного законодавства, зокрема Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", тому вимоги про стягнення пені у заявленому розмірі, який не перевищує розмір подвійної облікової ставки Національного банку України є правомірними та обґрунтованими.

Правомірними також є вимоги позивача про стягнення штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відповідають умовам укладеного Договору та вимогам чинного законодавства України.

Перевіркою правильності періодів нарахування та розрахунку пені, штрафу та 3% річних не виявлено помилок, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому судом першої інстанції було враховано, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст.549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст.230 ГК України - видами штрафних санкцій. Відтак, штраф та пеня не є окремими видами юридичної відповідальності, а лише різновидами одного виду юридичної відповідальності, у даному випадку, відповідальності за порушення виконання грошового зобов'язання.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів надає наступну оцінку встановленим обставинам та доводам скаржника.

Доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 побудовані на повному запереченні усіх обставин, повязаних з укладенням та виконанням договору №22 від 10.02.2012р. Апелянт наполягає на тому, що не укладав договір №22 від 10.02.2012р. та не виконував його. Натомість, апелянт також і не заперечує категорично, що не проводив ніяких господарських операцій з тим товаром, який поставляє позивач. З пояснень відповідача та його представника, які надавались апеляційному суду, вбачалось, що відповідач мав певні господарські стосунки з посередниками, за участі яких придбавав товар позивача. Проте, наведене апелянтом обгрунтування не базується на жодних доказах, які б відповідали вимогам процесуального закону щодо належності та допустимості.

Апелянтом також не було надано переконливих пояснень стосовно тих висновків, які були надані експертом за результатами проведених експертних досліджень. Колегія суддів приймає до уваги, що експертним дослідженням не підтверджено ідентичність підписів ФОП ОСОБА_2 та особи, яка поставила підпис на видаткових накладних від 06.03.2013 р. №1630, №1631, а також встановлено, що договір з позивачем підписано за допомогою кліше з підписом ФОП ОСОБА_2 (факсиміле). Разом з тим, експертним висновком встановлено тотожність (однаковість) відбитків печатки на наданих суду письмових доказах тій печатці, яка належить підприємцю ОСОБА_2. Виходячи з права суду надавати юридичну оцінку поданим суду доказам за правилами ст. 43 ГПК України, колегія суддів приходить до наступного.

Підприємець ОСОБА_2 здійснює самостійну підприємницьку діяльність як фізична особа, що відповідно до положень ст.42-47, ст.55 Господарського кодексу України є господарською діяльністю, яку він здійснює на власний розсуд і на власний ризик. Таким чином, підприємець має право організовувати свою діяльність у той спосіб, який вважає за необхідне, та водночас нести тягар усіх обовязків, які випливають з його діяльності. Оскільки апеляційному суду не надавались докази, на підставі яких можна було б прийти до висновків про втрату, викрадення або інше використання із злочинною метою печатки підприємця або кліше з його підписом, апеляційний суд вважає встановленою обставину, що для посвідчення наданих суду документів була використана печатка підприємця ОСОБА_2

З тих же мотивів апеляційним судом відхиляються як непереконливі доводи скаржника про відсутність в його господарському обігу кліше з власним підписом та написом «ОСОБА_2А.», оскільки відсутні будь-які відомості про протиправні дії осіб, які б виготовили та використовували це кліше без згоди підприємця.

Оцінюючи доводи апелянта в частині посилань на положення ч.3 ст. 207 ЦК України суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Аналогічні приписи містяться і в ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Проте, слід також взяти до уваги загальне правило частини 1 статті 638 ЦК України, яке полягає у тому, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а також врахувати, що сукупний аналіз доказів свідчить про виконання сторонами досягнутих домовленостей.

Наявність на документах відповідача, які містяться у матеріалах справа, в тому числі і на експериментальних зразках, відбитка печатки ФОП ОСОБА_2 переконливо свідчить про їх достовірність та приймається апеляційним судом як доказ проведення господарської операції, при виконанні якої у сторін виник спір щодо розрахунків.

Крім того, приймається до уваги, що підписання та скріплення печаткою відповідача видаткових накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Отже, апеляційний суд вважає переконливими висновки суду першої інстанції, які грунтуються на наданій оцінці доказів, зокрема, у тому, що договір поставки №22 від 10.02.2012 р., видаткові накладені №1630 від 06.03.2013р. на суму 4 425 грн. та №1631 від 06.03.2013р. на суму 15 640 грн. фіксують та підтверджують господарські операції поставки товару відповідачу за спірним договором та накладними на загальну суму 20 065 грн. і настання зобовязань з оплати товару, та вважає, що відповідачем в свою чергу зворотного не було доведено.

Відтак, з урахуванням вище викладеного, доводи апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 суд апеляційної інстанції не вважає переконливими та відхиляє.

Як розяснено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення суду першої інстанції указаним вимогам відповідає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводами апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовано, підстав для скасування або зміни рішення, встановлених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, не встановлено, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення господарського суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,109,110 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Вінницької області від 02.06.15 р. у справі № 902/674/15 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Справу №902/674/15 повернути до господарського суду Вінницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.