ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.02.2016р. Справа №905/3515/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК», м.Кіровоград,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля», м.Маріуполь,

про стягнення 53553,07 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача (в режимі відеоконференції): ОСОБА_1 за дов.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК», м.Кіровоград звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля», м.Маріуполь про стягнення суми попередньої оплати за договором поставки №10/061 від 10.06.2014р. в розмірі 47950,14 грн, 1710,44 грн річних, 3894,49 грн пені, а всього 53553,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між учасниками спору було укладено договір поставки №10/061 від 10.06.2014р., внаслідок чого Товариство з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» сплатило на користь відповідача в якості попередньої оплати грошові кошти в сумі 47950,14 грн за постачання товару, фактичне передання якого відповідач не здійснив.

Відповідач в судові засідання 27.01.2016р., 16.02.2016р. на виклик суду не зявився, будь-яких пояснень по суті спору не надав, витребуваних судом документів не представив. Одночасно, за висновками суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи з урахуванням наступних обставин:

За приписами ст.64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Відповідно до п.11 листа №01-8/123 від 15.03.2007р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2006 році» до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Статтею 93 Цивільного кодексу України встановлено, що місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

За змістом ч.4 ст.89 вказаного Кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно з інформацією, яка наявна у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців місцезнаходженням відповідача є: 87500, Донецька обл., м.Маріуполь, бульвар Шевченка, 315-А.

На вказану адресу судом на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України було скеровано процесуальні документи з метою повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Ухвала про порушення провадження по справі від 15.12.2015р., направлена судом за адресою відповідача, була повернута підприємством звязку за закінчення терміну зберігання. Одночасно, ухвалу суду про відкладення розгляду справи від 27.01.2016р. або докази її вручення підприємством звязку на теперішній час не повернуто.

У п.3.9.1 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Приймаючи до уваги направлення господарським судом поштової кореспонденції за адресою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля», яка наявна у матеріалах справи, в тому числі, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, враховуючи позицію Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку про належне повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи.

Наразі, суд зазначає, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд наголошує, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою від 27.01.2016р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, посадових осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач у судові засідання 27.01.2016р., 16.02.2016р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, судом враховано, що строк розгляду справи мав закінчитись 16.02.2016р., внаслідок чого відкладення судового засідання за умови відсутності клопотань сторін про продовження строку вирішення спору було неможливим.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Як свідчать матеріали справи, 10.06.2014р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» (покупець) було підписано договір №10/061 поставки, згідно із п.1.1 якого продавець зобов?язався передати, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов?язався прийняти і оплатити наступний товар: вугілля марки АС (6-13).

За умовами п.п.2.1, 2.3, 2.5 договору №10/061 від 10.06.2014р. ціна за одиницю товару встановлюється в національній валюті України гривні на умовах СРТ франко-склад покупця (Інкотермс 2010). Ціна за одиницю товару встановлюється: назва вугілля марки АС (6-13) зола до 13%; одиниця товару 1 тонна; ціна з ПДВ 1240 грн. Загальна сума по договору становить 124000 грн з ПДВ.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.6.1 цього договору та закінчується 31.12.2014р., але у будь-якому випадку до виконання зобовязань за цим договором та проведення всіх кінцевих взаєморозрахунків (п.6.1, 6.2 договору №10/061 від 10.06.2014р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обовязків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм ст.712 Цивільного кодексу України та ст.ст.264-271 Господарського кодексу України. В частині, що не суперечить договору, до вказаного правочину також застосовуються норми Цивільного кодексу України, які регулюють правила купівлі-продажу (ст.ст.655-697 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України).

За приписами п.п.4.2, 4.3 договору №10/061 від 10.06.2014р. покупець зобовязується оплачувати партії товару, згідно виставлених рахунків, шляхом переказу відповідних грошових коштів на банківський рахунок продавця. Розрахунок за партію товару покупець здійснює на умовах 100% передплати в строк 5 робочих днів від дати отримання рахунку.

Виходячи зі змісту матеріалів справи, відповідачем було виставлено позивачу наступні рахунки: №46 від 10.06.2014р. на суму 43399,86 грн, №55 від 03.07.2014р. на суму 41202 грн, №87 від 19.08.2014р. на суму 47950,14 грн.

При цьому, позивач перерахував на користь відповідача грошові кошти у розмірі 129390,01 грн, а саме:

- 11.06.2014р. 43399,86 грн (платіжне доручення №859 від 11.06.2014р., призначення платежу: за вугілля АС згідно рахунку №46 від 10.06.2014р.);

- 04.07.2014р. 20000 грн (платіжне доручення №981 від 04.07.2014р., призначення платежу: за вугілля АС згідно рахунку №55 від 04.07.2014р.);

- 07.07.2014р. 20938,01 грн (платіжне доручення №991 від 07.07.2014р., призначення платежу: за вугілля АС згідно рахунку №55 від 03.07.2014р.);

- 20.08.2014р. 40802 грн (платіжне доручення №1291 від 20.08.2014р., призначення платежу: за вугілля АС згідно рахунку №87 від 19.08.2014р.);

- 22.08.2014р. 4250,14 грн (платіжне доручення №1307 від 22.08.2014р., призначення платежу: за вугілля АС згідно рахунку №87 від 19.08.2014р.).

Як вказує позивач, відповідач встановлений договором обовязок щодо поставки товару у повному обсязі та у передбачений укладеним сторонами правочином строк не виконав, внаслідок чого Товариством з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення суми попередньої оплати за договором поставки №10/061 від 10.06.2014р. в розмірі 47950,14 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами ч.1 ст.662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ст.663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.693 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За правилами п.3.2 договору №10/061 від 10.06.2014р. товар постачається транспортом продавця на умовах СРТ Кіровоградська обл., Кіровоградський район, с.Соколівське, вул.Сахарна, 1, в строк, що не перевищує 2 робочих днів з дати оплати рахунку на відповідну партію.

Відтак, з урахуванням проведених позивачем попередніх оплат, господарським судом встановлено, що строк виконання зобовязання з поставки товару на суму 129390,01 грн настав. Зокрема, зобовязання з поставки товару на суму 20938,01 грн мало бути здійснено не пізніше 09.07.2014р. включно, на суму 40802 грн не пізніше 22.08.2014р. включно, на суму 4250,14 грн не пізніше 27.08.2014р. включно (з огляду на те, що 23-24.08.2014р. були вихідними та святковими днями).

Проте, за поясненнями позивача, які відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.ст.526, 662, 663, 693 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» поставку товару у відповідності до здійснених попередніх оплат не виконало. На теперішній час недопоставленим за договором №10/061 від 10.06.2014р. залишається товар на суму 47950,14 грн.

Зокрема, у відповідності до видаткових накладних №86 від 14.06.2014р. на суму 40237,87 грн, №110 від 11.067.2014р. на суму 41202 грн, сторонами було засвідчено передання товару від продавця покупцю на загальну суму 81439,87 грн. При цьому, недопоставленим залишається товар на суму попередньої оплати згідно платіжних доручень: №991 від 07.07.2014р. на суму 20938,01 грн в частині суми 2898 грн, №1291 від 20.08.2014р. на суму 40802 грн, №1307 від 22.08.2014р. на суму 4250,14 грн.

З метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи ухвалами господарського суду від 15.12.2015р., 27.01.2016р. відповідача було зобовязано, зокрема, надати докази повернення Товариству з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» суми попередньої оплати або належного виконання зобовязань з поставки товарів за договором №10/061 від 10.06.2014р.

Відповідач вимоги суду не виконав, докази поставки позивачу товару в обсязі та строки, що визначені умовами договору №10/061 від 10.06.2014р., не надав.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №10/061 від 10.06.2014р. виконав належним чином, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» про стягнення попередньої оплати у розмірі 47950,14 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до п.5.1 договору №10/061 від 10.06.2014р. у випадку невиконання сторонами взятих на себе зобовязань, винна сторона сплачує протилежній стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобовязання, за кожен день невиконання зобовязання.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 3894,49 грн пені за період з 02.11.2014р. до 25.01.2015р. (з урахуванням пояснень, що були надані у судовому засіданні 16.02.2016р.).

Після проведення перевірки наведеного заявником розрахунку, судом встановлено, що останній є частково необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за кожен день в період прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. Тобто, нарахування неустойки за простроченими зобовязаннями відповідача мало здійснюватись протягом 6 місяців від дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконано.

Одночасно, за приписами ст.ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст.ст.253, 254 вказаного нормативно-правового акту перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивачем при здійсненні розрахунку пені вказаних правил враховано не було, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми пені.

Як було зазначено судом вище, зобовязання з поставки товару на суму 20938,01 грн мало бути здійснено не пізніше 09.07.2014р. включно, на суму 40802 грн не пізніше 22.08.2014р. включно, на суму 4250,14 грн не пізніше 27.08.2014р. включно.

Відтак, з огляду на приписи ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування неустойки мало здійснюватись:

- за оплатою на суму 20938,01 грн в частині суми 2898 грн (платіжне доручення №991 від 07.07.2014р.) з 10.07.2014р. по 10.01.2015р.,

- за оплатою на суму 40802 грн (платіжне доручення №1291 від 20.08.2014р.) з 23.08.2014р. по 23.02.2015р.,

- за оплатою на суму 4250,14 грн (платіжне доручення №1307 від 22.08.2014р.) з 28.08.2014р. по 28.02.2015р.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, приймаючи до уваги приписи ст.ст.251-254 Цивільного кодексу України, ст.232 Господарського кодексу України та межі нарахування неустойки, що визначені позивачем, враховуючи, що клопотань про вихід за межі позовних вимог позивачем не заявлялось, господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені в сумі 3892,49 грн за період з 02.11.2014р. по 25.01.2015р. є обґрунтованими на суму 3049,91 грн.

З приводу вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» про стягнення 3% річних в розмірі 1710,44 грн, господарський суд зазначає таке.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом п.1.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Одночасно, у п.5.2 вказаної постанови Пленуму суду касаційної інстанції зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором, повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

У даному випадку підставою для нарахування 3% річних стало порушення відповідачем передбачених договором строків поставки товару та неповернення попередньої оплати, що за своєю правовою природою не є порушенням грошового зобов'язання.

Тобто, в силу вимог закону нарахування 3% річних є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Проте, обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем трьох відсотків річних на суму вартості товару, що не був поставлений, є неправомірним.

Аналогічну позицію наведено і у постанові від 19.02.2014р. Вищого господарського суду України по справі №910/10416/13.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 3% річних є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку пені, здійснивши оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 3049,91 грн. Крім того, у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків річних слід відмовити з огляду на визначені вище підстави.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК», м.Кіровоград до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля», м.Маріуполь про стягнення суми попередньої оплати за договором поставки №10/061 від 10.06.2014р. в розмірі 47950,14 грн, 1710,44 грн річних, 3894,49 грн пені, а всього 53553,07 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дарвугілля» (87500, Донецька область, м.Маріуполь, бульвар Шевченка, буд.315-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Промвибух-ТК» (25006, м.Кіровоград, вул.Пашутінська, буд.54/55, ТК «Лісова пісня», ) суму попередньої оплати за договором поставки №10/061 від 10.06.2014р. в розмірі 47950,14 грн, пеню 3049,91 грн, а також судовий збір в сумі 1218 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 16.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 19.02.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця