РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016Справа №910/74/16
За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області

до Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики "Укрдорзв'язок"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба автомобільних доріг в Одеській області

про стягнення заборгованості

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача - Гармашов Б.С.(дов. від 22.01.2016)

Від відповідача: не з"явився

Від третьої особи не з"явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у зв"язку з неналежним виконанням умов договору оренди б/н від 01.03.2012 у розмірі 54 404,15 грн.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.01.2016 порушено провадження у справі №910/74/16, призначено до розгляду на 26.01.2016 та залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Службу автомобільних доріг в Одеській області.

Представники позивача, відповідача та третьої особи в судове засідання 26.01.2016 не з'явилися, витребувані судом докази не подали, причин неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розгляд справи було відкладено на 11.02.2016.

11.02.2016 в судове засідання прибув представник позивача і дав пояснення по справі.

Представник позивача свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання 11.02.2016 представники відповідача та третьої особи вдруге не з'явилися, причин не явки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи, були належним чином повідомлені.

Місцезнаходження відповідача за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Ухвала суду від 26.01.2016 отримана відповідачем 03.02.2016, що підтверджується відміткою на звороті ухвали та повідомленням про вручення поштового відправлення № 03 4(в матеріалах справи).

Місцезнаходження третьої особи за адресою, на яку було відправлено ухвали суду, підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Ухвала суду від 26.01.2016 отримана третьою особою 05.02.2016, що підтверджується відміткою на звороті ухвали та повідомленням про вручення поштового відправлення № 65 4(в матеріалах справи).

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач та третя особа повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач та третя особа були належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.03.2012 між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Одеській області(далі позивач) та Державним підприємством дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики „Укрдорзв'язок" (надалі - ДП «Укрдорзв'язок», відповідач) було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до Державної власності(далі договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець - регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській області - передало, а орендар - ДП „Укрдорзв'язок" прийняло у строкове платне користування державне нерухоме майно, а саме: нежитлове вбудоване приміщення першого поверху, загальною площею 39,3 кв. м, що розміщене за адресою: м. Одеса, вул. Грушевського, 49, та перебуває на балансі Служби автомобільних доріг в Одеській області, строком на два роки одинадцять місяців.

Актом прийому-передачі майна від 31.12.2014 до договору оренди від 01.03.2012 Орендар - ДП „Укрдорзв'язок" передав об'єкт оренди, у зв'язку з чим, договір оренди від 01.03.2012 припинив чинність з 31 грудня 2014р.,

Також, 31.12.2014 сторонами було підписано Договір про внесення змін до Договору оренди від 01.03.2012 (копія в матеріалах справи), де було зазначено і суму існуючої заборгованості і те, що пеня продовжує нараховуватись до дня сплати повної суми боргу включно та орендар з цим погодився.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2015 по справі №910/15412/13 апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2013 було задоволено та вирішено розірвати Договір оренди нерухомого майна укладеного між регіональним відділенням ФДМУ по Одеській області та Державним підприємством дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики „УКРДОРЗВ'ЯЗОК", стягнути заборгованість по орендній платі, пені та передати державне майно балансоутримувачу - Службі автомобільних доріг в Одеській області. На теперішній час зазначений договір оренди від 01.03.2012 розірвано і не діє. Заборгованість по орендній платі та пені по справі №910/15412/13 нарахована по 12.06.2013.

Позивач зазначив, що у зв'язку з тривалим розглядом вищезазначеної справи №910/15412/13 виникла нова заборгованість Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики „УКРДОРЗВ'ЯЗОК" перед Державним бюджетом з моменту винесення вищевказаного рішення суду по теперішній час, тобто за період з червня 2013 по грудень 2015, а саме: заборгованість по орендній платі станом на 31.12.2014 у розмірі 30586,47 грн. та заборгованість по пені станом на 25.12.2015 у розмірі 23 817,68 грн.

Згідно п. 3.1. зазначеного Договору визначено, що орендна плата становить без урахування ПДВ за базовий місяць оренди 2 145,63 (дві тисячі сто сорок п'ять) грн.

Відповідно до умов п. 5.3. Договору оренди Орендар зобов'язався своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, але в порушення вищевказаних вимог орендна плата не сплачувалася Орендарем своєчасно та в повному обсязі.

Пунктом 3.5. Договору визначено, що орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 12 числа місяця наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Порушуючи умови вищевказаного договору, відповідач і до теперішнього часу сплати заборгованості з орендної плати та пені не здійснив.

Таким чином, регіональне відділення просить стягнути заборгованість з орендної плати за період дії договору з червня 2013 року по грудень 2014 року у розмірі 30 586,47 грн. та пені за період з 06.07.2013 по 25.12.2015 у розмірі 23817,68 грн.

Даними діями відповідач порушує взяті на себе зобов'язання за вказаними договорами.

Внаслідок укладення договору оренди, між сторонами, згідно ст. 11 ЦК України, виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення ГК України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ) Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обов'язковим до виконання сторонами, а отже умови договору, укладеного між сторонами є юридично обов'язковими.

Згідно ст. 173 ГК України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України).

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно умов ч.1 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст.173 Господарського кодексу України один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ст.. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 ГК України встановлено, що за договором оренди одна сторона(орендодавець) передає другій стороні(орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

Згідно з частиною третьою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі.

Частина перша статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлює для орендаря обов'язок за користування об'єктом оренди вносити орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності.

Відповідно до ст.599 ЦК України, ст.202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов'язання не виконано або виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичних обов'язки, у тому числі передбачені ст.625 ЦК України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

При цьому, діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання. Виходячи з цього, пеня, втрати від інфляції грошових коштів та річні проценти підлягають сплаті за весь період часу, протягом якого не виконувалось грошове зобов'язання.

Таким чином, реалізація позивачем свого права на звернення до суду щодо стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати заборгованості і ухвалення у зв'язку з цим судового рішення про стягнення з відповідача заборгованості не позбавляє позивача права на стягнення матеріальних втрат у вигляді основного боргу та пені.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено ст. 16 цього Кодексу.

У відповідача виник обов'язок виконувати належним чином свій обов'язок щодо оплати заборгованості по договору оренди нерухомого майна, що належить до Державної власності б/н від 01.03.2012. Факт невиконання цього обов'язку доведено судом в іншій справі № 910/15412/13 та в силу ст. 35 ГПК України не потребує доведенню знову.

Відповідно до статті 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Вказане положення узгоджується з положеннями статті 617 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що відповідач має перед позивачем заборгованість зі сплати орендної плати у розмірі 30 586,47 грн.

Відповідач не надав суду доказів, які підтверджують відсутність у нього заборгованості зі сплати ним орендної плати та відшкодування витрат на утримання орендованого нерухомого майна.

Отже, факт порушення відповідачем договірних зобов'язань судом встановлено.

За таких обставин, суд вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 30 586,47 грн. вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню та стягненню з відповідача.

Оскільки факт невиконання та прострочення грошового зобов'язання відповідачем є доведеним, у позивача є всі правові підстави вимагати стягнення з відповідача передбаченої договором пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки платежу в у відповідності з п. 3.6 договору.

Згідно п. 3.6. Договору орендна плата, перерахована несвоєчасно, підлягає індексації і стягується до бюджету та Балансоутримувачу у визначеному в п. 3.5 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно із ст. 599 Цивільного Кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.4 ст. 549 ЦК України).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного Банку, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або Договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Договором між сторонами не встановлено можливості позивача нараховувати пеню понад встановлений ч.6 ст. 232 ГК України термін.

Проте, позивач розрахував пеню понад встановлений ч.6 ст. 232 ГК України строк, у зв'язку з чим суд перерахував пеню у відповідності до ч.6 ст. 232 ГК України, яка становить:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
35993.0425.06.2015 - 27.08.20156430.0000 %0.164 %3786.67
35993.0428.08.2015 - 24.09.20152827.0000 %0.148 %1491.00
35993.0425.09.2015 - 29.10.20153522.0000 %0.121 %1518.61
35993.0430.10.2015 - 17.12.20154922.0000 %0.121 %2126.05
35993.0418.12.2015 - 23.12.2015622.0000 %0.121 %260.33
Таким чином, загальна сума пені за договором складає 9182,66 грн.

Оскільки відповідач не погасив заборгованість, яка у нього утворилась перед позивачем за поставлений товар, суд розрахував відповідачеві пеню на підставі пункту 3.6. договору та у відповідності до ч.6 ст. 232 ГК України, яка складає 9182,66 грн. Суд визнав даний розрахунок обґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, з відповідача на користь позивача стягуються понесені позивачем витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним Кодексом України, ст.ст. 33, 34, 49, 64, 75, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики „УКРДОРЗВ'ЯЗОК" (03179, м. Київ, вул. Михайла Чалого, буд. 3, ) на користь Державного бюджету в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області (отримувач - УК у м. Одесі / Малиновський район / 22080300, банк отримувача ГУДКСУ в Одеській області, р/р 0007, МФО 828011, ) основну заборгованість в сумі 30 586(тридцять тисяч п'ятсот вісімдесят шість) грн. 47 коп., пеню в сумі 9 182(дев'ять тисяч сто вісімдесят дві) грн. 66 коп.

3. Стягнути з Державного підприємства дорожнього зв'язку, інформаційного забезпечення та автоматики „УКРДОРЗВ'ЯЗОК" (03179, м. Київ, вул. Михайла Чалого, буд. 3, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області(р/р 4570, , МФО 828011, банк ГУДКСУ в Одеській області, м. Одеса) судовий збір в розмірі 890(вісімсот дев'яносто) грн. 36 коп.

4. В іншій частині позову - відмовити.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржене в порядку та строки, визначені Господарським процесуальним кодексом України.

7. Копію рішення розіслати сторонам.

Суддя Головатюк Л.Д.

Дата підписання повного тексту рішення - 18.02.2016