ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р.Справа № 16/193-08-5322

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Прокурор: не зявився;

Від позивача: не зявився;

Від відповідачів: не зявились.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом в.о. заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до товариства з обмеженою відповідальністю „КМК-Авто, Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс про визнання частково недійсним установчого договору та зобовязання повернути майно, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2008р. виконуючий обовязки заступника прокурора Суворовського району м. Одеси звернувся до господарського суду Одеської області із позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до товариства з обмеженою відповідальністю „КМК-Авто (далі по тексту ТОВ „КМК-Авто) про визнання частково недійсними статутних документів відповідача, а саме: протоколу № 1 загальних зборів учасників ТОВ „КМК-Авто від 03.07.2003р., акту приймання-передачі на баланс основних фондів від 07.07.2003р., установчого договору про створення ТОВ „КМК-Авто, зареєстрованого Суворовською районною державною адміністрацією Одеської міської ради 24.07.2003р. за реєстраційним номером № 26303235Ю0010188, в частині внесення до його статутного фонду майна, яке було передано від Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс до статутного фонду ТОВ „КМК-Авто за актом приймання-передачі від 07.07.2003р., а також про відчуження з ТОВ „КМК-Авто на користь держави в особі Фонду державного майна України цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47. В обгрунтування заявленого позову прокурор посилається на той факт, що в результаті прийняття спірних статутних документів було здійснено відчуження майна Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс шляхом його передачі до статутного фонду знов створеної юридичної особи - ТОВ „КМК - Авто, що призвело до порушення прав як інших учасників Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс, так і прав держави Україна, так як одним із засновників спільного підприємства була ОСОБА_2 державна корпорація „Укравтотранс.

Ухвалою від 22.01.2009р. господарським судом на підставі ст. 24 ГПК України було залучено ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс до участі у справі в якості іншого відповідача.

В подальшому, прокурором було уточнено заявлені позовні вимоги шляхом подання відповідної заяви /т. 1, а.с. 38-41/, в результаті чого прокурор просить суд визнати частково недійсним установчий договір про створення ТОВ „КМК Авто, зареєстрований Суворовською районною державною адміністрацією Одеської міської ради 24.07.2003р. за реєстраційним № 26303235Ю0010188, в частині внесення до статутного фонду товариства майна, яке було передано від Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс за актом прийому-передачі від 07.07.2003р., а також зобовязати ТОВ „КМК Авто повернути цілісно-майновий комплекс, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47 на користь держави в особі Фонду державного майна України. Вказана редакція позовних вимог є остаточною була прийнята судом до розгляду.

Позивач підтримав заявлені прокурором позовні вимоги.

В свою чергу, ТОВ „КМК-Авто повністю заперечувало проти позову, посилаючись зокрема на відсутність факту порушення інтересів держави в особі Фонду державного майна України у звязку із прийняттям спірного установчого договору.

Відповідач ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс власної правової позиції по суті заявлених вимог суду не навело.

При цьому, ухвалою від 11.03.2009р. провадження по даній справі відповідно до ст. 79 ГПК України було зупинено до остаточного вирішення Суворовським районним судом м. Одеси повязаної з нею кримінальної справи №1-599/08 за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч.2 ст.28, ч. 3 ст.365, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 209 КК України. У звязку із усуненням обставин, які зумовили зупинення провадження по даній справі, а саме завершенням розгляду вищевказаної кримінальної справи, провадження у даній справі було поновлено згідно з ухвалою від 27.01.2016р. та призначено розгляд справи на 15.02.2016р.

При цьому, в судове засідання, призначене на 15.02.2016р. не зявився жоден із учасників судового процесу, незважаючи на належну їх обізнаність із часом та місцем розгляду справи господарським судом, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень суду під розписку. При цьому, будь-яких обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду у належній формі до початку судового засідання не надходило.

Зважаючи на закінчення процесуальних строків розгляду справи, тривалість провадження по даній справі, яке було порушене згідно з ухвалою від 17.12.2008р., господарським судом було вирішено розглянути справу за наявними в ній матеріалами в судовому засіданні 15.02.2016р.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, первісно наданих до зупинення провадження по справі, суд встановив наступне.

У 1992 році між ОСОБА_2 державною корпорацією автомобільного транспорту та Мінським автомобільним заводом виробничого обєднання „БелавтоМаЗ було укладено угоду про створення та діяльність українсько-білоруського спільного підприємства по сервісному обслуговуванню автомобілів Мінського автомобільного заводу виробничого обєднання „БелавтоМАЗ (далі по тексту угода про створення підприємства від 1992 року). Так, виходячи з положень ст.ст. 1 - 3 даної угоди сторони вирішили заснувати українсько-білоруське спільне підприємство по сервісному обслуговуванню автомобілей Мінського автомобільного заводу виробничого обєднання „БелавтоМАЗ, що іменується „Підприємство під найменуванням „ОдесМАЗсервіс, місцезнаходження Підприємства Україна, м. Одеса, вул. Богатого, 47.Підприємство створюється для розвитку фірмового сервісу автомобілей МАЗ, реалізації всієї номенклатури продукції Мінського автомобільного заводу ПО „БелавтоМАЗ, виробництва окремих видів продукції, здійснення міжміських та міжнародних перевезень вантажів, експедирування, а також представництво інтересів Мінського автомобільного заводу ПО „БелавтоМАЗ на території Одеської, Миколаївської, Херсонської та Кримської областей. Підприємство є юридичною особою за законодавством України. Підприємство керується у своїй діяльності законодавством України, а також даною Угодою та Статутом Підприємства, що є невідємною частиною угоди.

Виходячи з положень ст.ст. 4, 6 Угоди про створення підприємства від 1992 року учасниками підприємства є: від України Одеське територіально-виробниче обєднання ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс; від Біларусі - Мінській автомобільний завод виробничого обєднання „БелавтоМАЗ. Для здійснення діяльності Підприємства за рахунок внесків учасників створюється статутний капітал в розмірі 12 951 тис. руб. У створенні статутного фонду беруть участь: від України ТПО „Одесавтотранс із внеском 6 605 тис. руб., від Біларусі ПО „Белавтомаз із внеском 6 346 тис. руб. Учасник від України за рахунок своєї долі вносить виробничі будівлі та споруди площею 3 820 кв.м., складські приміщення площею 1 719 кв.м., територію 13 905 кв.м., обладнання та рухомий склад. Учасник від Біларусі в рахунок своєї долі вносить 300 тис. руб. грошовими коштами, а іншу частину основними фондами згідно протоколу формування статутного капіталу. Майно, закріплене за підприємством, належить йому на праві повного господарського відання.

Відповідно до ст. 6 статуту Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс, зареєстрованого виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси 24.04.1992р., реєстраційний номер 93/2, для забезпечення діяльності Підприємства створюється статутний капітал в розмірі 12 951 тис. руб. У створенні статутного фонду беруть участь: від України ТПО „Одесавтотранс із часткою в статутному фонді в розмірі 51% (6 605,0 тис. руб.); від Біларусі ПО „БелавтоМАЗіз часткою в статутному фонді 49% (6 346 тис. руб). Статутний фонд формується за рахунок основних фондів та грошових коштів учасників. Майно, закріплене за Підприємством, належить йому на праві повного господарського відання.

Як стверджує прокурор, відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92 суб'єкти підприємницької діяльності із змішаною формою власності мали бути перетворені до 1 квітня 1993 року у господарські товариства, в яких засновниками з боку держави є державні органи приватизації, у звязку з чим, частка держави Україна у статутному капіталі Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс мала перейти в управління Фонду державного майна України.

В свою чергу, відповідно до протоколу загальних зборів учасників (засновників) ТОВ „КМК-Авто № 1 від 03.07.2003р. було вирішено створити та зареєструвати ТОВ „КМК-Авто, затвердити установчий договір про створення даного товариства та його статут, а також провести відповідну державну реєстрацію.

Згідно з установчим договором про створення ТОВ „КМК-Авто, що зареєстрований Суворовською районною державною адміністрацією Одеської міської ради 24.07.2003р. за реєстраційним № 26303235Ю0010188, сторонами даного установчого договору є ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, разом Засновники. Відповідно до умов установчого договору Засновники домовились про створення ТОВ „КМК-Авто шляхом обєднання майна учасників та їх підприємницької діяльності для подальшого спільного ведення підприємницької діяльності. За рахунок вкладів Учасників у товаристві формується статутний фонд в розмірі 437 313,00 грн. Вкладами (внесками) Учасників товариства можуть бути будинки, споруди, обладнання та інші матеріальні цінності, цінні папери, права користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в т.ч. на інтелектуальну власність), грошові кошти, в тому числі в іноземній валюті. Вклад (внесок) до статутного фонду товариства, оцінний в національній валюті, складає частку учасника в статутному фонді товариства. Вкладами (внесками) кожного з Засновників до статутного фонду товариства є прості іменні акції відкритого акціонерного товариства „Машинобудівний завод (код ЄДРПОУ 3191308), номінальною вартістю 0,25 грн. кожна акція. Кожен із засновників вносить до моменту державної реєстрації товариства 100% свого вкладу (внеску) до статутного фонду, що підтверджується актами приймання-передачі акцій між товариством та відповідним Засновником. Розміри часток та вкладів (внесків) кожного з учасників до статутного товариства становлять:

- ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс; кількість акцій, що є вкладом, не визначена; сума вкладу 87 313 грн., частка у статутному фонді 19,96%

- ОСОБА_5, кількість акцій, що є вкладом 174 920 шт.; сума вкладу 43 730 грн.; частка у статутному фонді 10,00%;

- ОСОБА_4, кількість акцій, що є вкладом 612 540 шт.; сума вкладу 153 135 грн.; частка у статутному фонді 35,02%;

- ОСОБА_6, кількість акцій, що є вкладом 612 540 шт.; сума вкладу 153 135 грн.; частка у статутному фонді 35,02%.

Відповідно до акту приймання-передачі на баланс основних засобів від 07.07.2003р. була здійснена передача переліку майна основних фондів 1 та 2 групи вартістю 87 313,00 грн. з балансу Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс на баланс ТОВ „КМК-Авто в якості внеску до статутного капіталу останнього.

Аналогічні положення щодо складу учасників, розміру статутного капіталу та порядку його формування містить і статут ТОВ „КМК-Авто, що зареєстрований Суворовською районною державною адміністрацією Одеської міської ради 24.07.2003р. за реєстраційним № 26303235Ю0010188.

При цьому, вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2015р. по справі № 523/4955/13-к ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 364 ч. 1, ст. 366 ч. 2, ст. 209 ч. 3 КК України; виправдано ОСОБА_4 за ст. 191 ч. 5 КК України; ОСОБА_4 по ст. 364 ч. 1. ст. 366 ч. 2 ст. КК України звільнено від кримінальної відповідальності у звязку із спливом строків давності притягнення до відповідальності; відповідно до ч. 3 ст. 209 КК України призначено ОСОБА_4 покарання у вигляді восьми років позбавлення свободи, із позбавленням права займати посади та здійснювати діяльність, повязану із розпорядженням, зберіганням, а також обліком товароматеріальних цінностей строком на два роки із конфіскацією грошових коштів або іншого майна, отриманого злочинним шляхом, із конфіскацією майна.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015р. вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2015р. по справі № 523/4955/13-к в частині звинувачення ОСОБА_4 по ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України було скасовано; кримінальну справу по відношенню до ОСОБА_4 по ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України було припинено у звязку із спливом строку давності, передбаченого ст. 49 КК України; вирок в частині призначення ОСОБА_4 покарання було змінено та призначено йому по ч. 3 ст. 209 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді пяти років позбавлення волі, із позбавленням права займати посади та займатись діяльністю, повязаною із розпорядженням, зберіганням, а також обліком товароматеріальних цінностей строком на два роки; із застосуванням ст. 75 КК України ОСОБА_4 було звільнено від основного покарання з випробувальним терміном на два роки.

При цьому, названими судовими рішеннями було встановлено, що ОСОБА_4 вчинив злочини, передбачені ст. 364 ч. 1, ст. 366 ч. 2, ст. 209 ч. 3 КК України, у вигляді незаконного заволодіння майном Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс шляхом його протиправного передання до статутного капіталу ТОВ „КМК-Авто.

Прокурор наголошує на тому, що всупереч вимогам установчих документів Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс належне підприємству майно, а саме цілісний майновий комплекс, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47, було протиправно включено до статутного капіталу ТОВ „КМК-Авто на підставі установчого договору про створення останнього, в результаті чого, вибуло із державної власності, оскільки первісно було передано спільному підприємству як внесок української сторони. Оскільки на момент предявлення позову ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс знаходилось в стадії ліквідації, прокурор вважає, що вищезазначений майновий комплекс має бути витребуваний на користь держави в особі Фонду державного майна України. Викладені обставини і зумовили предявлення даного позову.

Згідно зі ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами в тому числі прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Положеннями ст. 29 ГПК України в редакції, що була чинною на час предявлення прокурором даного позову, було визначено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави

Чинною на теперішній час редакцією наведеної законодавчої норми встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. При цьому прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в господарському суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, та письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення представництва. Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру від 5 листопада 1991 року N 1789-XII (що діяв на час предявлення прокурором даного позову) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний чи матеріальний стан, похилий вік або з інших поважних причин самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження, а інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Однією із форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

В свою чергу, в силу положень чинної на теперішній час норми ст. 23 Закону України „Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження, зокрема звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Відповідно до п. 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), під поняттям "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах", зазначеним у частині другій статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

При цьому, у мотивувальній частині названого рішення Конституційного Суду України зазначено, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 7 „Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. Господарський суд повинен оцінювати правильність визначення прокурором органу, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретних функцій у правовідносинах, пов'язаних із захистом інтересів держави. Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором.

Таким чином, здійснення прокурором представницьких функцій в господарському процесі, направлене на захист інтересів держави, допускалось на момент предявлення даного позову та допускається на теперішній час у випадку наявності порушення або загрози порушення інтересів держави. В такому випадку, прокурор ініціює предявлення позову або в інтересах органу, що уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або самостійно в ролі позивача у певних випадках. Виходячи із закріпленого у положеннях ст. 19 Конституції України принципу діяльності кожного органу державної влади в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прокурор при здійсненні представництва інтересів держави повинен правильно визначити орган, який уповноважений здійснювати інтереси держави у відповідних правовідносинах, тобто орган, права якого як законного представника держави є порушеними в результаті виникнення обставин, що зумовили предявлення прокурором відповідного позову.

Наведене кореспондується із положеннями наступних законодавчих актів. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, право на судовий захист гарантується законом щодо субєктивного права, яке є порушеним або існує реальна загроза його порушення, в той час як відсутність факту порушення права унеможливлює його судовий захист. Аналогічною є ситуація із захистом інтересів держави, який здійснюється як уповноваженими органами державної влади, так і прокурором в особі цих органів, у звязку із чим, відсутність факту порушення інтересів держави щодо повноважень, делегованих конкретному органу державної влади, унеможливлює їх (інтересів держави) захист з боку суду.

Так, обгрунтовуючи позов, прокурор першочергово посилається на положення Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92, яким, за його переконанням, визначено факт переходу до позивача прав та обовязків засновника ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс, та, як наслідок, порушення прав держави, що випливають із діяльності цього підприємства.

Виходячи з положень п.п. 1, 2 вказаного Декрету в його первісній редакції було установлено, що державні підприємства не можуть бути засновниками підприємств будь-яких організаційних форм та видів, господарських товариств, кооперативів (надалі - суб'єктів підприємницької діяльності). Правонаступниками державних підприємств стосовно суб'єктів підприємницької діяльності, створених за їх участю, є органи, уповноважені управляти державним майном та державні органи приватизації (щодо суб'єктів із змішаною формою власності). Суб'єкти підприємницької діяльності із змішаною формою власності мають бути перетворені до 1 квітня 1993 року у господарські товариства, в яких засновниками з боку держави є державні органи приватизації.

Проте докази здійснення перетворення Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс у господарське підприємство, одним із учасників якого є Фонд державного майна України як головний орган у сфері приватизації, в матеріалах справи відсутні.

При цьому, у п. 7 Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92 зазначено, що дія цього Декрету не поширюється на створені за участю державних підприємств до набрання чинності Декретом банки, біржі, торгові дома, страхові компанії та підприємства з іноземними інвестиціями.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України „Про інвестиційну діяльність від 18 вересня 1991 року N 1560-XII (в редакції, чинній на час ухвалення вищезазначеного Декрету) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі: інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності; державного інвестування, здійснюваного органами влади і управління України, Кримської АРСР, місцевих Рад народних депутатів за рахунок коштів бюджетів, позабюджетних фондів і позичкових коштів, а також державними підприємствами і установами за рахунок власних і позичкових коштів; іноземного інвестування, здійснюваного іноземними громадянами, юридичними особами та державами; спільного інвестування, здійснюваного громадянами та юридичними особами України, іноземних держав.

В силу положень ст.ст. 1, 2 Закону ОСОБА_2 РСР „Про підприємництво від 07 лютого 1991 року698-ХII (в редакції, чинній на час ухвалення вищезазначеного Декрету) підприємництво - це самостійна ініціатива, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг та заняття торгівлею з метою одержання прибутку. Суб'єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути: громадяни ОСОБА_2 РСР, інших держав, не обмежені законом у правоздатності або дієздатності; юридичні особи всіх форм власності, встановлених Законом ОСОБА_2 РСР "Про власність".

Виходячи з положень ст. 1 Закону ОСОБА_2 РСР „Про зовнішньоекономічну діяльність від 16 квітня 1991 року N 959-XII (в редакції, чинній на час ухвалення вищезазначеного Декрету) спільна підприємницька (господарська) діяльність - діяльність, що базується на співробітництві між суб'єктами господарської діяльності ОСОБА_2 РСР та іноземними суб'єктами господарської діяльності і на спільному розподілі результатів та ризиків від її здійснення. Спільними підприємствами є підприємства, які базуються на спільному капіталі суб'єктів господарської діяльності ОСОБА_2 РСР та суб'єктів господарської діяльності інших республік Союзу РСР або іноземних суб'єктів господарської діяльності, на спільному управлінні та на спільному розподілі результатів та ризиків.

Із сукупного аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається висновок, що участь іноземної юридичної особи у створенні спільного підприємства шляхом формування статутного капіталу є способом інвестиційної діяльності, оскільки метою спільного підприємства є отримання прибутку.

При цьому, чинне на час прийняття Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92 законодавство не містило чіткого визначення поняття „підприємство з іноземними інвестиціями. Визначення даного поняття первісно було закріплене у ст. 1 Закону України „Про режим іноземного інвестування від 19 березня 1996 року N 93/96-ВР, у відповідності до якого підприємство з іноземними інвестиціями це підприємство (організація) будь-якої організаційно-правової форми, створене відповідно до законодавства України, іноземна інвестиція в статутному фонді якого, за його наявності, становить не менше 10 відсотків.

Таким чином, виходячи із положень статуту Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс та Угоди про його створення від 1992 року, з яких вбачається висновок про формування статутного капіталу підприємства на 49% за рахунок майна юридичної особи нерезидента, господарський суд доходить висновку, що ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс з моменту його створення виступало підприємством із іноземними інвестиціями.

Отже, дія Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92 не розповсюджувалась на ОСОБА_3 спільне підприємство „ОдесМАЗсервіс, у звязку з чим, протилежні доводи прокурора про перехід до держави в особі Фонду державного майна України корпоративних прав на участь у даному спільному підприємстві з наведених підстав визнаються необгрунтованими.

При цьому, в матеріалах справи також відсутні і будь-які інші докази, підтверджуючі перехід до держави в особі Фонду державного майна України прав на частку в статутному капіталі Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс з інших підстав.

Господарський суд зауважує, що відповідно до Закону України „Про управління обєктами державної власності від 21 вересня 2006 року N 185-V було впорядковано суспільні відносини, повязані із управлінням відповідними обєктами, зокрема визначено субєктний склад органів державної влади, уповноважених здійснювати відповідні правомочності, а також визначено їх компетенцію.

Так, згідно зі ст. 1 Закону України „Про управління обєктами державної власності управлінням об'єктами державної власності є здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Виходячи з положень ст. 3 Закону України „Про управління обєктами державної власності об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

Дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності ОСОБА_2 народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України, а також на здійснення прав інтелектуальної власності та корпоративні права, що виникли внаслідок участі державних наукових (науково-дослідних, науково-технологічних, науково-технічних, науково-практичних) установ та державних університетів, академій, інститутів у створенні господарських товариств шляхом внесення до статутного капіталу такого товариства майнових прав інтелектуальної власності, що належать цим установам та навчальним закладам. Особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі визначаються Законом України "Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі".

Згідно зі ст. 4 Закону України „Про управління обєктами державної власності суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об'єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури); Національна академія наук України, галузеві академії наук. Державна керуюча холдингова компанія має статус уповноваженого органу управління щодо об'єктів управління державної власності, що передані до її статутного капіталу та статутного капіталу її корпоративних підприємств.

Отже, законом визначено низку субєктів управління обєктами державної власності, проте докази віднесення майна, яке було внесено від української сторони до статутного фонду Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс, до сфери управління того чи іншого органу в матеріалах справи відсутні. При цьому, відстежити вказане питання виходячи із правонаступництва первісного учасника від української сторони суду також не вбачається можливим, оскільки відповідні докази відсутні в матеріалах справи.

При цьому, в матеріалах справи також відсутні і правовстановлюючи документи на цілісний майновий комплекс Одеського територіально-виробничого обєднання автомобільного транспорту ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47, який був внесений українською стороною до статутного фонду Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс та на який в подальшому, в результаті відчуження, було оформлено право власності ТОВ „КМК Авто.

При цьому, провадження по даній справі було зупинено судом до остаточного вирішення Суворовським районним судом м. Одеси повязаної з нею кримінальної справи №1-599/08 за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч.2 ст.28, ч. 3 ст.365, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 209 КК України, за вчинення дій щодо внесення цілісного майнового комплексу, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого. 47, із відання Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс до статутного капіталу новоствореного ТОВ „КМК-Авто, оскільки за результатами розгляду зазначеної вище кримінальної справи могли бути встановлені факти наявності або відсутності порушення прав держави Україна та інших учасників спільного підприємства при відчуженні майна цілісного майнового комплексу Одеського територіально-виробничого обєднання автомобільного транспорту ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс.

Проте, ані вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2015р. по справі № 523/4955/13-к, ані ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015р. щодо перегляду даного вироку факту належності цілісного майнового комплексу Одеського територіально-виробничого обєднання автомобільного транспорту ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс, що внесений до статутного фонду Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс, до державної власності встановлено не було.

Таким чином, суд доходить висновку, що матеріалами справи не підтверджений факт належності державі в особі Фонду державного майна України частки у статутному фонді Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс у вигляді цілісного майнового комплексу Одеського територіально-виробничого обєднання автомобільного транспорту ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47.

Оскільки заявлений в межах даної справи позов обґрунтований саме твердженнями про належність вищезазначених майнових прав державі в особі Фонду державного майна України, і вказані твердження в процесі розгляду даної справи в порушення вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України не були підтверджені будь-якими доказами, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого прокурором в межах даної справи позову у повному обсязі. З викладених обставин у суду відсутні правові підстави і для детального дослідження змісту спірного установчого договору, залучення до участі у справі його інших учасників трьох фізичних осіб-засновників ТОВ „КМК-Авто, оскільки судом встановлений факт звернення до суду із даним позовом неналежної особи.

Також про необгрунтованість заявлених вимог свідчать і наступні обставини. Відповідно до ст. 4 Закону України „Про господарські товариства (в редакції, чинній на час створення ТОВ „КМК-Авто) акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі установчого договору і статуту, повне і командитне товариство - установчого договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України. Установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного фонду, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

У п.п. 14, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами корпоративних спорів від 24 жовтня 2008 року N 13 зазначено наступне. При вирішенні спорів про визнання установчих документів господарського товариства недійсними господарським судам необхідно розмежовувати правову природу статуту та установчого (засновницького) договору товариства. Статут юридичної особи за змістом частини другої статті 20 ГК є актом, який визначає правовий статус юридичної особи, оскільки він містить норми, обов'язкові для учасників товариства, його посадових осіб та інших працівників, а також визначає порядок затвердження та внесення змін до статуту. Підставами для визнання акта, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Статут не є одностороннім правочином, оскільки затверджується (змінюється) загальними зборами учасників (засновників, акціонерів), які не є ні суб'єктом права, ні органом, який здійснює представництво товариства. Не є статут і договором, тому що затверджується (змінюється) не за домовленістю всіх учасників (засновників, акціонерів) товариства, а більшістю у ѕ голосів акціонерів чи простою більшістю голосів учасників товариства (статті 42, 59 Закону про господарські товариства). У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо визнання статуту недійсним не застосовуються норми, які регламентують недійсність правочинів.

Судам необхідно враховувати, що з набранням чинності ЦК (статті 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства. Зазначені договори мають відповідати загальним вимогам, що пред'являються до правочинів, і при розгляді спорів про визнання їх недійсними суди повинні керуватися відповідними нормами про недійсність правочинів. У справах про визнання недійсним статуту відповідачем є господарське товариство, залучати до участі у справі всіх учасників (акціонерів) товариства немає необхідності. У справах щодо визнання недійсним установчого (засновницького) договору мають залучатися всі учасники (засновники) товариства як сторони договору.

Отже, в даному випадку, правильним способом захисту прав особи у випадку їх порушення в результаті передання майна до статутного капіталу іншої юридичної особи виходячи із положень чинного на той час законодавства, є оскарження установчого договору та статуту новоствореної юридичної особи, а не виключно установчого договору.

Крім того, як було зазначено вище по тексту рішення, виходячи з положень первісної редакції статуту Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс, майно підприємства закріплюється за ним на праві повного господарського відання.

Виходячи з положень ст. 37 Закону України „Про власність майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства. До права повного господарського відання застосовуються правила про право власності, якщо інше не встановлено законодавчими актами України.

Положеннями ст. 133 Господарського кодексу України встановлено, що основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України. Майно суб'єктів господарювання може бути закріплено на іншому праві відповідно до умов договору з власником майна.

Згідно зі ст. 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно на праві власності, праві господарського відання, а для здійснення некомерційної господарської діяльності - на праві оперативного управління, визначати мету та предмет діяльності таких організацій, склад і компетенцію їх органів управління, порядок прийняття ними рішень, склад і порядок використання майна, визначати інші умови господарювання у затверджених власником (уповноваженим ним органом) установчих документах господарської організації, а також здійснювати безпосередньо або через уповноважені ним органи у межах, встановлених законом, інші управлінські повноваження щодо заснованої організації та припиняти її діяльність відповідно до цього Кодексу та інших законів.

В силу положень ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.

Отже, оскільки цілісний майновий комплекс Одеського територіально-виробничого обєднання автомобільного транспорту ОСОБА_2 державної корпорації „Укравтотранс, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 47, був внесений до статутного фонду Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс та закріплений за ним на праві повного господарського відання, суд доходить висновку, що захист права власності на вказане майно першочергово повинен здійснюватись даною юридичною особою, яка є самостійним субєктом відповідних відносин, а не особою, яка вважає себе правонаступником прав та обовязків учасника такої юридичної особи.

Більш того, обгрунтовуючи позов, прокурор посилався начебто на перебування Українсько-Білоруського спільного підприємства „ОдесМАЗсервіс у стадії ліквідації та необхідності отримання цього майна позивачем як учасником (засновником) підприємства в результаті його ліквідації, проте факт перебування підприємства у стадії ліквідації взагалі не підтверджений будь-якими доказами.

За таких обставин, відповідно до ст.ст. 1, 2, 29 ГПК України, ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру від 5 листопада 1991 року N 1789-XII, ст. 23 Закону України „Про прокуратуру від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII, ст.ст. 15, 16 ЦК України, п.п. 1, 2, 7 Декрету Кабінету Міністрів України „Про впорядкування діяльності суб'єктів підприємницької діяльності, створених за участю державних підприємств від 31 грудня 1992 року N 24-92, ст.ст. 1, 2 Закону України „Про інвестиційну діяльність від 18 вересня 1991 року N 1560-XII, ст.ст. 1, 2 Закону ОСОБА_2 РСР „Про підприємництво від 07 лютого 1991 року698-ХII, ст. 1 Закону ОСОБА_2 РСР „Про зовнішньоекономічну діяльність від 16 квітня 1991 року N 959-XII, ст.ст. 1, 3, 4 Закону України „Про управління обєктами державної власності, ст. 4 Закону України „Про господарські товариства, ст. 37 Закону України „Про власність, ст.ст. 133, 136 ГК України позов прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повний текст рішення підписано 22.02.2016р.

Суддя С.П. Желєзна