РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/32401/15
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» стягнення 151 397 грн. 23 коп.
Представники:

від Позивача: Буріма С.І. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Дубровський В.Є. (представник за Довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Спільне українсько - німецьке товариство з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» (надалі також - «Відповідач») про стягнення 151 397 грн. 23 коп.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 01.10.2014 року між Спільним українсько - німецьким товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» (Покупець) було укладено Договір №ДГ - ЛС 00011/1, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався поставляти, а Покупець - приймати і вчасно оплачувати товар, вид, кількість, вартість, а також умови постачання яких визначаються відповідно до порядку, передбаченого положеннями даного Договору. Як зазначає Позивач, на виконання умов Договору він поставив товар, що підтверджується видатковими накладними, проте Відповідач всупереч умовам Договору здійснив оплату товару з прострочкою платежу та не в повному розмірі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Спільним українсько - німецьким товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» в розмірі 75 876 грн. 28 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» плату за користування грошима у розмірі 28 537 грн. 60 коп., інфляційні у розмірі 20 078 грн. 41 коп. та пеню у розмірі 26 904 грн. 94 коп.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 25.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/32401/15, судове засідання призначено на 20.01.2016 року.

19.01.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

20.01.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 25.12.2015 року.

20.01.2016 року в судове засідання з'явився представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі від 25.12.2015 року не виконав.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до статті 37 Господарського процесуального кодексу України речовими доказами є предмети, що своїми властивостями свідчать про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, з метою з'ясування фактичних обставин справи, Суд вважає за необхідне зобов'язати Відповідача надати докази на підтвердження погашення заборгованості в розмірі 75 876,28 грн. за Договором №ДГ-ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.01.2016 року відкладено розгляд справи на 11.02.2016 року, у зв'язку з неявкою представника відповідача в судове засідання, невиконанням вимог ухвали суду, витребуванням додаткових доказів по справі.

05.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

08.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить Суд стягнути з Відповідача 75 876,28 грн. боргу, 22 620,28 грн. інфляційний втрат, 36 403,79 грн. плати за користування грошима, 6 692,46 грн. договірної пені та всі суми судових витрат.

11.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

11.02.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а щодо заяви Позивача про уточнення позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, об'єднання позовних вимог, зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку уточнена заява фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) сторін скласти Акт звірки взаємних розрахунків за Договором №ДГ-ЛС00011/1 від 01.10.2014 року;

2) Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК МЕГА";

3) Відповідача надати рахунки-фактури від 03.04.2015 року, 15.04.2015 року, 23.06.2015 року, 25.06.2015 року, 26.06.2015 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2016 року відкладено розгляд справи на 24.02.2016 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

05.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

08.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить Суд стягнути з Відповідача 75 876,28 грн. боргу, 22 620,28 грн. інфляційний втрат, 36 403,79 грн. плати за користування грошима, 6 692,46 грн. договірної пені та всі суми судових витрат.

11.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

11.02.2016 року в судове засідання з'явились представники сторін.

Суд на місці ухвалив - задовольнити клопотання Відповідача про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а щодо заяви Позивача про уточнення позовних вимог, Суд зазначає наступне.

Згідно із п. 3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, об'єднання позовних вимог, зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку уточнена заява фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, якими підтримав вимоги та доводи позовної заяви. Представник відповідача в судовому засіданні надав усні пояснення по суті спору, заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) сторін скласти Акт звірки взаємних розрахунків за Договором №ДГ-ЛС00011/1 від 01.10.2014 року;

2) Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК МЕГА";

3) Відповідача надати рахунки-фактури від 03.04.2015 року, 15.04.2015 року, 23.06.2015 року, 25.06.2015 року, 26.06.2015 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 11.02.2016 року відкладено розгляд справи на 24.02.2016 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

22.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій просить Суд стягнути з Відповідача 46 098 грн. 00 коп. боргу, 22 620 грн. 28 коп. інфляційний втрат, 34 258 грн. 90 коп. плати за користування грошима, 32 776 грн. 23 коп. договірної пені та всі суми судових витрат.

22.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли додаткові заперечення на позовну заяву.

23.02.2016 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів по справі.

В судовому засіданні 24 лютого 2016 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи, викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві та додаткових запереченнях на позовну заяву.

Суд, розглянувши заяву Позивача про уточнення позовних вимог від 22.02.2016 року, зазначає, що згідно із п. 3.11 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, об'єднання позовних вимог, зміну предмета або підстав позову.

В даному випадку уточнена заява фактично є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору, у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, Суд приймає заяву Позивача до розгляду.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 24 лютого 2016 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

01.10.2014 року між Спільним українсько - німецьким товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» (Покупець) було укладено Договір №ДГ - ЛС 00011/1, відповідно до умов якого Продавець зобов'язався поставляти, а Покупець - приймати і вчасно оплачувати товар, вид, кількість, вартість, а також умови постачання яких визначаються відповідно до порядку, передбаченого положеннями даного Договору.

Відповідно до п.3.5 Договору в будь - якому випадку, факт підписання Покупцем накладних засвідчує відповідність попереднім домовленостям Сторін здійсненої Продавцем поставки (її умов щодо асортименту, кількості, ціни, строків і таке інше), навіть у випадку, якщо дані в підписаних Покупцем товаросупроводжувальних документах не співпадають з даними Специфікацій.

Згідно з п.4.3 Договору порядок оплати кожної партії товару: повна вартість оплачується Покупцем протягом 30 календарних днів з дати поставки.

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення, допущеного Покупцем при оплаті вартості поставленого товару, Продавець має право стягнути з Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно оплаченої суми за кожний день допущеного прострочення.

У п.6.3 Договору визначено, що плата за користування грошима встановлюється сторонами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Цей Договір набуває чинності з дати укладання діє до 31.12.2015 р. (п.9.1 Договору)

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року у період з 03.10.2014 року по 25.09.2015 року Позивач поставляв товар, а Відповідач в свою чергу приймав вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними та товарно - транспортними накладними, а також сплачував за отриманий товар грошові кошти, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками по рахунку Позивача.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Відповідач всупереч умовам Договору здійснив оплату товару з прострочкою платежу та не в повному розмірі. Таким чином, в результаті неналежного виконання Відповідачем зобов'язань у останнього утворилась заборгованість перед Спільним українсько - німецьким товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» в розмірі 46 098 грн. 00 коп. Крім того, враховуючи неналежне виконання Відповідачем умов договору, Позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» плату за користування грошима у розмірі 34 258 грн. 90 коп., інфляційні у розмірі 22 808 грн. 10 коп. та пеню у розмірі 32 776 грн. 23 коп. з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.02.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року у період з 03.10.2014 року по 25.09.2015 року Позивач поставляв товар, а Відповідач в свою чергу приймав вказаний товар, що підтверджується видатковими накладними та товарно - транспортними накладними, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Крім того, на виконання умов Договору №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року Позивач виставляв Відповідачу рахунки на оплату, проте останнім було сплачено за отриманий товар частково з прострочкою платежу, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками по рахунку Позивача.

Судом встановлено, що заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» перед Спільним українсько - німецьким товариством з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» за Договором №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року становить 46 098 грн. 00 коп., що також підтверджується Актом звіряння взаємних розрахунків між сторонами за період з 01.01.2014 р. по 16.02.2016 р., який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Проте, Суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження сплати Відповідачем грошових коштів Спільному українсько - німецькому товариству з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» в розмірі 46 098 грн. 00 коп.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм Цивільного кодексу України та умов Договору, не здійснив оплату вартості отриманого й прийнятого товару в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 46 098 грн. 00 коп. - суми основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При зверненні до суду з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.02.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь плату за користування грошима за загальний період прострочки з 02.11.2014 р. по 24.02.2016 р. у розмірі 34 258 грн. 90 коп. та інфляційні в розмірі 22 808 грн. 10 коп.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року).

У п.6.3 Договору визначено, що плата за користування грошима встановлюється сторонами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Суд зазначає, що Заява про зменшення розміру позовних вимог Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» подана до Господарського суду міста Києва 22.02.2016 року, що підтверджується відповідним вхідним штампом канцелярії суду, проте нарахування плати за користування грошима, інфляційних та пені здійснено по 24.02.2016 року, тобто на майбутнє, що є неприпустимим з огляду на чинне господарське законодавство України, а тому перерахунок здійснено судом по 22.02.2016 року. Крім того, Позивачем в Заяві про зменшення розміру позовних вимог від 22.02.2016 року здійснено нарахування плати за користування грошима, інфляційних та пені за накладними №2281 від 18.11.2015 р. та №2584 від 22.12.2015 р., які не були підставою позову при зверненні до суду Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» 21.12.2015 р. та на підставі яких не було здійснено нарахування вказаних вимог. Також, відповідно до норм ст. 22 Господарського процесуального кодексу України Позивач не звертався до суду з заявою про зміну підстави позову, а тому нарахування плати за користування грошима, інфляційних та пені за накладними №2281 від 18.11.2015 р. та №2584 від 22.12.2015 р. є безпідставним та Суд відмовляє в задоволенні позовних вимог Позивача в цій частині.

Суд, перевіривши розрахунок плати за користування чужими грошовими коштами за період прострочки Відповідачем сплати за отриманий товар за Договором №ДГ - ЛС 00011/1 від 01.10.2014 року за загальний період прострочки з 02.11.2014 р. по 24.02.2016 р. вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача. Так, Позивачем не враховано, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України). Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає плата за користування чужими грошовими коштами у розмірі 34 026 грн. 11 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його грошового зобов'язання за загальний період з 02.11.2014 року по 22.02.2016 року.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов»язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 року)

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних, як збільшення суми основного боргу в період прострочки виконання боржником його грошового зобов»язання в зв»язку з девальвацією грошової одиниці України, наданий Позивачем, вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних у розмірі 22 808 грн. 10 коп. за період з 02.11.2014 р. по 24.02.2016 р. підлягають частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача.

Так, при здійсненні розрахунку інфляційних, Позивач не врахував, що інфляційні за своєю правовою природою є збільшенням суми основного боргу в період прострочки виконання відповідачем його грошового зобов»язання з причини девальвації грошової одиниці України, яка визначається офіційними державними органами за результатами економічних процесів в конкретний місяць, тобто є помісячним індексом. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, причому може мати місце як інфляція грошових коштів, так і дефляція, і коли строк виконання зобов»язання настає до 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за поточний місяць, а коли строк виконання зобов»язання - після 15 числа місяця, то застосовується індекс інфляції за наступний місяць, але не розраховується поденний індекс інфляції, що зроблено позивачем. Крім того, Позивач, при розрахунку інфляційних не врахував, що одночасно з інфляцією може мати місце і дефляція, тобто зменшення, яка також має бути врахована при розрахунку даної вимоги, наданої до суду, оскільки Позивачем заявлені в позові вимоги про застосування до відповідача норм ст. 625 Цивільного кодексу України не за визначений окремий місяць прострочки в цілому, а за період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов»язання за кожною видатковою накладною окремо за певний період часу з моменту виникнення прострочки до моменту фактичної оплати. Також, в даному випадку у зв'язку із здійсненням часткової оплати Відповідачем, Позивач не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань, а також те, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Таким чином, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягають інфляційні лише у розмірі 16 780 грн. 34 коп. за загальний період з 02.11.2014 р. по 22.02.2016 р.

Крім того, з урахуванням Заяви про зменшення розміру позовних вимог від 22.02.2016 року, яка прийнята Судом до розгляду, Позивач також просив стягнути з Відповідача на його користь пеню за загальний період прострочки з 02.11.2014 р. по 24.02.2016 р. у розмірі 32 776 грн. 23 коп.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.96 р. № 543-96-ВР (з змінами), платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому, щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. (п.2.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов»язань» №14 від 17.12.2013 року)

Пунктом 6.2 Договору передбачено, що у випадку прострочення, допущеного Покупцем при оплаті вартості поставленого товару, Продавець має право стягнути з Покупця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно оплаченої суми за кожний день допущеного прострочення.

Суд, перевіривши розрахунок пені, у зв»язку з неналежним виконанням умов Договору, за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання вважає, що ця частина позовних вимог підлягає частковому задоволенню у зв'язку з невірним розрахунком Позивача. Так, при здійсненні розрахунку пені Позивач не врахував, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені, а також те, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч.5 ст. 254 Цивільного кодексу України).

За таких підстав, до стягнення з Відповідача на користь Позивача підлягає пеня в розмірі 30 719 грн. 42 коп. за загальний період прострочки виконання Відповідачем його договірного грошового зобов'язання з 02.11.2014 року по 22.02.2016 року.

Таким чином, з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» на користь Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» підлягає стягненню заборгованість у розмірі 46 098 грн. 00 коп., плата за користування чужими грошовими коштами у розмірі 34 026 грн. 11 коп., інфляційні у розмірі 16 780 грн. 34 коп. та пеня у розмірі 30 719 грн. 42 коп.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33,36, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. Позов Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МІК МЕГА» (03056, м.Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 37, КПІ 4030, корпус 28, Ідентифікаційний код юридичної особи 37593864) на користь Спільного українсько - німецького товариства з обмеженою відповідальністю «ЛАЙ - СПЕЦІЇ» (02140, м.Київ, ВУЛИЦЯ О.МИШУГИ, будинок 2, офіс 401, Ідентифікаційний код юридичної особи 24585755) заборгованість у розмірі 46 098 (сорок шість тисяч дев'яносто вісім) грн. 00 коп., плату за користування чужими грошовими коштами у розмірі 34 026 (тридцять чотири тисячі двадцять шість) грн. 11 (одинадцять) коп., інфляційні у розмірі 16 780 (шістнадцять тисяч сімсот вісімдесят) грн. 34 (тридцять чотири) коп., пеню у розмірі 30 719 (тридцять тисяч сімсот дев'ятнадцять) грн. 42 (сорок дві) коп. та судовий збір у розмірі 1 914 (одна тисяча дев'ятсот чотирнадцять) грн. 36 (тридцять шість) коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 26 лютого 2016 року.

Суддя О.В. Чинчин