ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Справа № 910/232/15-г

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Чернова Є.В.- головуючого, Корнілової Ж.О.,
Овечкіна В.Е.
за участю представників: від позивача: від відповідача: розглянув касаційну скаргу Костюкевич-Тарнавська О.В. Майданік В.В., Яхнівська Г.С. Державного територіально - галузевого об'єднання "Південно - Західна залізниця"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 17 листопада 2015 року
у справі№910/232/15-г господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Бехівський гранітний кар'єр"
доДержавного територіально - галузевого об'єднання "Південно - Західна залізниця"
простягнення 1703856грн.36коп.
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду м. Києва від 08.06.2015 р. (судді: Трофименко Т.Ю., Літвінова М.Є., Отрош І.М.) позов задоволено.

Стягнуто з Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Бехівський гранітний кар'єр" 1703856грн. 36коп. безпідставно списаних коштів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015 р. (судді Пашкіна С.А., Баранець О.М., Сітайло Л.Г.) рішення господарського суду м. Києва від 08.06.2015 р. залишено без зміни.

Відповідач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення господарського суду скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, в позові відмовити.

За доводами скарги нарахування та стягнення з особового рахунку ззивача спірної суми здійснювалось за актами затримки форми ГУ-23а, які складались під час затримки вагонів на підходах до станції призначення з вини позивача, що відповідає вимогам п. 10 Правил користування вагонами і контейнерами, подальше знаходження вагонів на коліях станції оформлялось залізницею актами форми ГУ-23 у дповідності до вимог пункту 2.1 договору про перебування власних (орендованих) ігонів на коліях погоджених станцій №ПЗ/М-136836/НЮ від 08.11.2013. Оскільки затримка вагонів сталась на підходах до станції іизначення її оформлення здійснювалось актами про затримку вагонів, як того вимагає п.10 Правил користування вагонами і контейнерами. Посилання на п. 8 Правил є хибним і безпідставним, оскільки даний пункт регулює порядок оформлення актів загальної форми при затримці вагонів на станції відправлення або призначення. Оформлення зазначених актів загальної форми є обов'язком відповідача і лише на підставі заявки позивача, тому підписання актів здійснювалось у відповідності до вимог Договору та Правил складання актів. Згідно з пунктом 2 Правил користування вагонами і контейнерами за користування вагонами і контейнерами вантажовідправники, вантажоодержувачі, власники під'їзних колій, порти, організації, установи, фізичні особи - всі суб'єкти підприємницької діяльності (далі вантажовласники) вносять плату. Таким чином, в Правилах користування вагонами і контейнерами поняття «вантажовласник» є узагальнюючим стосовно суб'єктів підприємницької діяльності, що сплачують плату за користування вагонами та контейнерами. Тобто, зазначаючи в повідомленнях про затримку вагонів, що його отримав вантажоодержувач, залізницею було просто конкретизовано поняття вантажовласника, яким у даному випадку є ТОВ «Бехівський гранітний кар'єр».

Судом неправильно застосовано ст. 1212 ЦК України, оскільки за умови існування між сторонами договірних правовідносин, неналежне виконання однією із сторін умов договору може слугувати підставою для зідповідальності, а не підставою для повернення коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.

Вищий господарський суд України, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представника відповідача, приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.11.2013р. між ТОВ "Бехівський гранітний кар'єр" (вантажовласник) та ДТГО "Південно-західна залізниця" укладено договір №ПЗ/ДН-4/13/139/ДНЮ-4 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

На виконання п.2.2.1 договору позивачу відкрито відповідачем для централізованих розрахунків особовий рахунок 7335487 і код вантажовласника, одержувача 6538.

Відповідно до п.3.1 договору, вантажовласник здійснює попередню оплату залізниці на рахунок №04 в АБ "Експрес-Банк", МФО 322959, код 04713033. Одержувач ЄТехПД ДТГО "Південно-західна залізниця" . Одержані кошти залізниця зараховує на особовий рахунок вантажовласника. Послуги вантажовласнику за цим договором надаються за умови наявності коштів на його особовому рахунку.

Також встановлено, що між ТОВ "Бехівський гранітний кар'єр" (замовник) та ДТГО "Південно-західна залізниця" укладено договір №ПЗ/М-136836/НЮ від 08.11.2013р. про перебування власних (орендованих) вагонів на коліях погоджених станцій, відповідно до п.1.1 якого, за умовами цього договору замовник передає за плату, а залізниця приймає власні (орендовані) порожні вагони, які надходять на адресу замовника і тимчасово незадіяні у процесі перевезення, для перебування їх у відстої на коліях погодженої станції Коростень-Подільський.

Пунктом 3.1 договору №ПЗ/М-136836/НЮ від 08.11.2013р. у разі затримки з вини замовника, як на станції призначення так і на підходах до неї, власник (орендованих) порожніх вагонів незазначених в п.1.1 цього договору або на які відсутня заявка на перебування у відстої, замовник сплачує залізниці плату за затримку вагонів на місцях загального користування відповідно до діючих Правил перевезень та Збірника тарифів (ТК№1). Факт затримки вагонів засвідчується актами форми ГУ-23 і ГУ-23а, як на станції призначення так і на підходах до неї.

Відповідно до п.4.3 договору №ПЗ/М-136836/НЮ від 08.11.2013р. розрахунки здійснюються на підставі актів загальної форми ГУ-23 за накопичувальними картками ФДУ-92, (код 229/381 підкод 005 "За перебування приватних вагонів на коліях погоджених станцій").

Спір виник з тих обставин, що за період з 01 жовтня 2014р. по 31 жовтня 2014р. відповідачем на підставі актів про затримку вагонів форми ГУ-23а, ГУ-23, відомостей плати за користування вагонами, накопичувальних карток списано з особового рахунку позивача 1 703 856 грн. 36 коп.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Правила користування вагонами і контейнерами (далі - Правила) облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за Відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), Відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі Пам'яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), Повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), Актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), Актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6).

Згідно п.п. 4, 6 розділу ІІІ Правил відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під'їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами; усі завантажені вагони, а також порожні вагони, які належать підприємствам, організаціям, портам, установам і громадянам, та орендовані ними, що знаходяться на станціях і на підходах до них в очікуванні подавання під вантажні або інші операції з причин, які залежать від вантажовласника, є такими, що перебувають у користуванні вантажовласника.

Відповідно до п. 8 Правил у разі затримки вагонів на станції з причин, які залежать від вантажовласника, складається акт загальної форми, який підписується представниками станції і вантажовласника. В акті вказується час (у годинах та хвилинах) початку та закінчення затримки вагонів і їх номери.

Задовольнивши позов про стягнення коштів із залізниці місцевий господарський суд виходив з тих мотивів, що акти загальної форми ГУ-23 підписані лише представниками залізниці, не містять необхідної інформації, зокрема, про причини простою вагонів, які залежать від вантажовласника, представники вантажовалсника для підписання актів не викликалися, акт про відмову від підписання спірних актів не складався.

Неприйняття до уваги актів про затримку вагонів суд апеляційної інстанції мотивував відсуністю на них підпису представника позивача, дійшовши висновку, що це є порушенням п. 8 Правил.

Разом з тим, касаційна інстанція звертає увагу, що відсутність в акті підпису вантажовласника не є підставою для звільнення вантажовласника від плати за користування вагонами.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові від 07.10.2014 р. у справі № 904/5778/13 господарського суду Дніпропетровської області.

Взявши до уваги відсутність підпису вантажовласника у актах загальної форми ГУ-23 та актах про затримку вагонів ГУ-23а, судами не встановлено дійсність та причин затримки вагонів, що засвідчені відповідними актами, не враховано та не мотивовано відхилення заперечень відповідача та надані на їх підтвердження докази визнання позивачем відповідальності за обставини, засвідчені у актах загальної форми ГУ-23, не встановлено доказів, якими позивач спростовує обставини затримки вагонів.

Відповідно до вимог ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Неповне встановлення судами попередніх інстанцій обставин, що мають значення для справи, є порушенням вимог: ст.47 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи; ст.43 Господарського процесуального кодексу України, за якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Також касаційна інстанція приходить до висновку, що задовольнивши позовні вимоги з посиланням на ст. 1212 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанції дали неправильну правову кваліфікацію спірних правовідносин з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до норм ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид позодоговірних зобовязань породжують такі факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Оскільки між сторонами у справі було укладено договір, а кошти, які позивач просить сятгнути з відповідача отримано останнім як плата на умовах договору, тому такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не можуть бути витребувані відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

Правовідносини сторін у спорі регулюються нормами зобовязального права, а договіорний характер правовідносин виключає застосування до них положень ст. 1212 ЦК України.

До таких висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.10.2014 р. у справі № 922/1136/13 госпоадрського суду Харківської області.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, тому захист порушених прав та інтересів здійснюється вказаними способами, а так само іншим способом, що встановлений договором або законом.

Касаційна інстанція приходить до висновку, що захист порушеного права повинен відбуватися з використанням встановлених цивільним законодавством способів захисту, які застосовуються з врахуванням характеру та наслідків відповідного правовопорушення.

Відповідно до ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Оскільки передбачені ст.ст.111-5, 111-7 Господарського процесуального кодексу України межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, прийняті у даній справі рішення та постанова підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають правове значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення у відповідності до норм процесуального права.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2015р. та рішення господарського суду м. Києва від 08.06.2015 р. у справі №910/232/15-г господарського суду міста Києва - скасувати.

Справу передати на новий розгляд до госпоадрського суду м. Києва.

Головуючий, суддя Є. Чернов

судді Ж. Корнілова

В. Овечкін