ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

09.02.16р. Справа № 925/1798/15

За позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "ЧИГИРИНСЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ", м. Чигирин

до відповідача-1: Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК", с. Петропавлівська Борщагівка

відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управлінням активами"АРБ Інвестменс"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: не зявився;

від відповідача-1: не зявився;

від відповідача-2: ОСОБА_1, дов. від 05.01.2016 року, представник;

від третьої особи: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "ЧИГИРИНСЬКА АГРАРНА КОМПАНІЯ", м. Чигирин звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1:Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК", с. Петропавлівська Борщагівка та відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управлінням активами "АРБ Інвестменс", м. Дніпропетровськ про визнання договору № заг від 09.07.2015 року недійсним.

Позовні вимоги, мотивовані тим, що відповідно до умов спірного договору № заг від 09.07.20115 року, Відповідач-1 відступив, а Відповідач-2 набув в тому числі право вимоги до Позивача за кредитним договором № КЛ-11228/1-980 від 03.07.2014 року, укладеним між Позивачем та Відповідачем-1. При цьому, як стверджує Позивач, в порушення вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України, та умов спірного договору, Боржника не було своєчасно повідомлено про заміну Кредитора, крім того позивач посилається на порушення вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та відсутність повноважень у представників сторін правочину, які підписали спірний договір.

14.12.2015 року електронною поштою до господарського суду надійшло клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "Квінтар" про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

14.12.2015 року до господарського суду надійшло клопотання відповідача 2 про зупинення провадження по даній справі до прийняття рішення Дніпропетровським апеляційним господарським судом по справі №904/8033/15 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційна компанія "Екоресурс", с. Тарасівка, до відповідача - 1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "АРБ Інвестменс", м. Дніпропетровськ, відповідача - 2: Публічного акціонерного товариства "РАДИКАЛ БАНК" про визнання недійсним договору.

14.12.2015 року електронною поштою до господарського суду надійшло клопотання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1.

15.12.2015 року до господарського суду від ПАТ "Радикал Банк" надійшло клопотання про залучення позичальників, право вимоги до яких також було відступлено за спірним договором, до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

15.12.2015 року до господарського суду надійшло клопотання ПАТ "Радикал Банк" про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

15.12.2015 року від відповідач 1 надійшов відзив на позов, позовні вимоги визнає в повному обсязі.

15.12.2015 року до господарського суду надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову.

15.12.2015 року до господарського суду надійшло клопотання ПАТ "Радикал Банк" про здійснення технічної фіксації судового процесу.

Ухвалою господарського суду від 15.12.2015 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Цією ж ухвалою відмовлено в залученні до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, інших боржників за кредитними договорами право вимоги, яким також передавалось за спірними договорами.

24.12.2015 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог з урахуванням якої останній просить також визнати договір відступлення прав за договорами забезпечення від 09.07.2015 року недійсним в частині, що стосується відступлення прав за іпотечним договором від 26.12.2014 року укладеним між позивачем та відповідачем 1.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмету або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Слід зазначити, що вищевказаною заявою позивач фактично змінив предмет позову, доповнивши його ще однією немайновою вимогою, яка нерозривно пов'язана із первісно заявленою вимогою за змістом та обґрунтована спільними підставами позову, оскільки позивач посилається на однакові підстави визнання недійсними обох правочинів як щодо відступлення права вимоги за основним зобов'язанням так і за зобов'язанням, що забезпечує виконання основного.

З урахуванням того, що позивачем було вчинено відповідну процесуальну дію до початку розгляду спору по суті, господарський суд приймає відповідну зміну предмету позову до розгляду.

11.01.2016 року до господарського суду від ПАТ "Радикал Банк" надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи.

12.01.2016 року до господарського суду надійшли пояснення (відзив) відповідача 2, в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Ухвалою господарського суду від 11.01.2016 року заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.

Ухвалою господарського суду від 26.01.2016 року строк розгляду вирішення спору продовжено до 11.02.2016 року.

09.02.2016 року надійшло клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та витребування у Головного слідчого управління Національної поліції України копії матеріалів кримінального провадження №0000633.

09.02.2015 року від позивача надійшло клопотання про колегіальний розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, господарський суд дійшов висновку про необхідності відхилення клопотання позивача щодо призначення колегіального розгляду даної справи у складі трьох суддів через відсутність підстав для такого розгляду, зазначених приписами статті 4-6 ГПК України.

За клопотанням відповідача 1 здійснювалась технічна фіксація судового процесу.

У судовому засіданні 09.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.07.2014 року між Відповідачем-1 (Кредитодавцем) та Позивачем (Позичальником) був укладений Кредитний договір № КЛ-11228/1-980, згідно умов якого, Відповідач-1 надав Позивачеві кредит в розмірі 3 000 000 грн. зі сплатою 25 відсотків річних.

Між відповідачем 1 (іпотекодержатель) та позивачем (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір від 26.12.2014 року на забезпечення виконання кредитного договору № КЛ-11228/1-980 від 03.07.2014 року, предметом якого є комплекс споруд комбікормового заводу, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Чигиринський район, с. Рацево, вул. Портова, 3.

09.07.2015 року між Відповідачем-1 (Первісний кредитор) та Відповідачем-2 (Новий кредитор) був укладений договір про відступлення права вимоги № заг, згідно умов якого Первісний кредитор передав Новому кредитору право вимоги сплати грошових коштів від Позичальників зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, а Новий кредитор прийняв право вимоги, що належить Первісному кредиторові у зобов'язаннях, зазначених в Додатку № 1 до цього Договору.

Пунктом 1.5. Договору відступлення права вимоги від 09.07.2015 року, в редакції додаткового договору № 1 від 09.07.2015 року, сторони передбачили, що станом на день укладення цього договору зобов'язання Боржників за кредитними договорами становить 323 370 538,18грн. основна сума заборгованості, 8 873 679,69грн. проценти, нараховані за користування коштами.

Відповідно до п. 2 Договору, за відступлення права вимоги за цим Договором Новий кредитор сплачує Первісному кредитору суму у розмірі 100 539 250,03 грн. шляхом безготівкового перерахування на рахунок, відкритий в Первісного кредитора.

09.07.2015 року між Відповідачем-1 (Первісний кредитор, Цедент) та Відповідачем-2 (Новий кредитор, Цесіонарій) був укладений договір відступлення прав за договорами забезпечення.

Відповідно до п. 1.1. Договору, у зв'язку з укладенням між Цедентом (Первісний кредитор) та Цесіонарієм (Новий кредитор) Договору відступлення права вимоги № заг від 09.07.2015 року (Договір відступлення права вимоги), за яким Цесіонарій (Новий кредитор) зобов'язується передати (сплатити) Цеденту (Первісному кредитору), а Цедент (Первісний кредитор) зобов'язується відступити Цесіонарію (Новому кредитору) права вимоги за Кредитними договорами перелік яких наведено у Додатку № 1 до цього Договору, Цедент передає, а Цесіонарій приймає права за договорами забезпечення, що зазначені в Додатку № 2 до цього Договору.

Згідно з п. 1.2. відступлення прав за Договорами забезпечення, здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення прав, включаючи: всі права Заставодержателя та/або Іпотекодержателя, що передбачені умовами Договорів забезпечення; право звернення стягнення на предмет застави та/або іпотеки у відповідності до Договорів забезпечення.

За вищевказаними договорами відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення від 09.07.2015 року відповідачем 1 було відступлено відповідачу 2 право вимоги до позивача, яке виникло на підставі кредитного договору № КЛ - 11228/1-980 від 03.07.2014 року та іпотечного договору від 26.12.2014 року.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності з положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом положень ч. 2, 3, 4 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З огляду на те, що положення спірних договорів не містять жодних умов щодо заборони здійснення відступлення права вимоги за вказаними правочинами, або здійснення її за згодою боржника. А також те, що відсутність, чи несвоєчасне повідомлення боржника про заміну кредитора не впливає на дійсність такого правочину, оскільки має бути здійснено після укладення договору відступлення, суд дійшов висновку щодо безпідставності доводів Позивача покладених в основу його вимог про недійсності спірного договору.

Доводи позивача про відсутність повноважень у представників відповідача1 та відповідача 2 при укладенні спірних правочинів спростовуються наявним в матеріалах справи протоколом № 090715/01 засідання кредитного комітету банку від 09.07.2015 року, протоколом № 52 засідання правління відповідача 1 від 09.07.2015 року, протоколом № 91 засідання наглядової Ради відповідача 1 від 09.07.2015 року, а також свідоцтвом Національної комісії з цінних паперів і фондового ринку від 31.03.2014 року, реєстраційний номер 00604, протоколом № 25/06/15 загальних зборів учасників відповідача 2.

Відносно доводів Позивача щодо недійсності спірних договорів в силу вимог приписів ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 09.07.2015 року постановою Правління Національного банку України № 452/БТ, ПАТ "Радикал Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних банків.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 130 від 09.07.2015 року, з 10 липня 2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ "Радикал Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. Тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 10.07.2015 року 09.10.2015 року включено. Призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів ОСОБА_2.

30.09.2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 178 про відкликання повноважень тимчасового адміністратора Шевченка О.В., та делеговано повноваження тимчасового адміністратора Савельєвій Анні Миколаївні.

08.10.2015 року, згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 184, продовжено строки здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Радикал Банк" та повноваження тимчасового адміністратора Савельєвої А.М.

За змістом п. 4 ч. 2 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною другою статті 38 Закону передбачено, що протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобовязаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з повязаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, повязаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Здійснивши оцінку зібраних у справі доказів, зокрема, звіту про ринкову вартість права вимоги по зобов'язаннях, які є предметом спірного договору, суд дійшов висновку щодо безпідставності доводів відносно нікчемності спірних договорів з підстав передбачених п. 1, 3, ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", адже відступлення права вимоги відбулося на оплатній основі, відсутні підстави стверджувати, що ціни спірних правочинів на 20 і більше відсотків відрізняються від ринкової вартості прав вимоги, які за правочинами були передані.

Відносно нікчемності договорів з підстав передбачених п. 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону, то матеріали справи не містять доказів в підтвердження того, що неплатоспроможність банку або неспроможність виконання ним грошових зобов'язань, є результатом укладення спірних договорів відступлення права вимоги, як і не містить доказів того, що такі договори передбачають надання окремим кредиторам переваг (пільг).

З огляду на викладені обставини, суд не вбачає підстав вважати, що спірні договори відступлення права вимоги укладено з порушеннями вимог законодавства, недодержання яких, дає підстави для визнання їх недійсним в судовому порядку, як і не вбачає підстав для висновку про нікчемність таких договорів в силу вимог п. 1, 2, 3, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відносно нікчемності договорів з підстав передбачених п. 8 ч. 3 ст. 38 Закону, то позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність обставин, які б свідчили про пов'язаність сторін спірних правочинів в розумінні п.п. 14.1.159 ст.14 Податкового кодексу України, абз.3 ст.1 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

На підставі викладеного з урахуванням встановлених обставин, заявлені позовні вимоги підлягають відхиленню в повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача 1, підтриманого позивачем, про призначення судової економічної експертизи, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 23.03.2012 р. № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»: Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Відповідачем 1 та позивачем не обґрунтовано суду чому вони не погоджуються із сумою ринкової вартості об'єкта оцінки, яка зазначена в звіті, що міститься в матеріалах справи. Що стосується листа вих. № 18-12/030/15 від 18.12.2015 року Асоціації Спеціалістів Банківської Оцінки України, то слід зазначити, що зауваження перелічені в ньому (документ не названо звітом, документ не містить розділи , що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна, документ не відповідає вимогам п.56 та п.57 Національного стандарту №1) спростовуються повним текстом звіту про оцінку права вимоги за кредитними операціями, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, господарський суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача 1 та призначення експертизи по справі.

Щодо клопотання відповідача 2 про зупинення провадження по справі, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 79 ГПК, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Суд не вбачає неможливості встановлення при розгляді даної справи тих обставин, які можуть бути встановлені при розгляді справи №904/8233/15, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення клопотання відповідача 2 про зупинення провадження по справі.

Щодо клопотання позивача про витребування у Головного слідчого управління Національної поліції України копії матеріалів кримінального провадження №0000633, господарський суд зазначає, що позивачем не конкретизовано, які саме документи з кримінального провадження матимуть значення для розгляду даної справи, які останній при цьому не може зібрати та надати суду самостійно. Слід зазначити, що в разі встановлення вироком по кримінальній справі обставин, що матимуть значення для вирішення даної справи, сторони не позбавлені права та можливості звернутися з заявою про перегляд рішення по даній справі за нововиявленими обставинами.

Також не підлягає задоволенню клопотання про вихід за межі позовних вимог, оскільки позивачем не обґрунтовано необхідності такого процесуального кроку для захисту його прав та охоронюваних законом інтересів, а в задоволені позову господарський суд відмовляє по суті, дослідивши ті обставини на які посилається позивач та відповідач 1.

Відповідно до ст. 68 Господарського процесуального кодексу України питання про скасування забезпечення позову вирішується господарським судом, що розглядає справу, із зазначенням про це в рішенні чи ухвалі.

Враховуючи те, що справу розглянуто по суті, в задоволенні позовних вимог відмовлено, господарський суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою господарського суду від 11.01.2016 року.

Згідно приписів ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на Позивача.

Керуючись, ст.ст. 4, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у справі №925/1798/15, застосовані ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 15.02.2016

Суддя ОСОБА_3