РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/544/16
За позовом Приватного підприємства "Украинский продукт"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЄЛЬВЄДЕР"

про стягнення 16 683,43 грн.

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Микитенко А.Є. (довіреність б/н від 04.01.2016)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Украинский продукт" (позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЄЛЬВЄДЕР" (відповідач) 16683, 43 грн. заборгованості за договором поставки № 50/01-14 від 16.01.2014.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки № 50/01-14 від 16.01.2014 в частині повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2016 прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження по справі № 910/544/16 та призначено її до розгляду на 02.02.2016.

01.02.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі (клопотання вих. № 4 від 01.02.2016).

В судове засідання 02.02.2016 з'явився представник позивача та надав пояснення щодо обставин справи.

Представник відповідача в судове засідання 02.02.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2016 розгляд справи відкладено на 16.02.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

10.02.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли письмові пояснення щодо розрахунку заборгованості.

У судовому засіданні 16.02.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 16.02.2016 не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав.

Відповідно до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвалу про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу направлено на адресу місцезнаходження, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 16.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014 між Приватним підприємством "Украинский продукт" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "БЄЛЬВЄДЕР" (далі - покупець) укладено договір поставки № 50/01-14 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти товар у власність і сплатити за нього обумовлену накладною грошову суму.

Відповідно до п. 1.3 Договору, право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами товарної накладної, яка засвідчує факт передачі товару.

Ціна товару визначається на підставі товарних накладних, які є невід'ємною частиною Договору (п. 3.1 Договору).

Покупець зобов'язується оплачувати поставлений товар у терміни, які починають свій перебіг з дати передачі товару та узгоджуються сторонами у Додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього Договору (п. 3.4 Договору).

Відповідно до п. 9.1, 9.2 Договору, останній набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2014 року. Якщо жодна із сторін протягом 30 (тридцяти) календарних днів до дати закінчення дії Договору не виявить бажання припинити дію Договору, строк дії Договору вважається продовженим на один наступний календарний рік.

16.01.2014 р. Між сторонами погоджені та підписані Умови оплати до Договору № 50/01-14 від 16.01.2014 (Додаток № 1 до Договору).

Відповідно до п. 1 додатку № 1 до Договору, покупець зобов'язується оплачувати поставлений товар відповідно до п. 3.4 Договору з відстроченням платежу: морозиво, напівфабрикати - 45 календарних дні, молочна група товарів - 30 календарних дні, ковбасні вироби - 30 календарних дні, сири - 30 календарних дні, соуси, майонези - 30 календарних дні, сушена яловичина, свинина, курятина - 30 календарних дні.

На виконання умов Договору позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 9900,05 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № 3853/01 від 16.01.2014, № 5068/01 від 20.01.2014, № 6514/01 від 23.01.2014, № 6520/01 від 23.01.2014, № 7198/01 від 25.01.2014, № 26319/01 від 21.03.2014, № 27493/01 від 25.03.2014, № 28996/01 від 28.03.2014, №30097/01 від 01.04.2014, № 30098/01 від 01.04.2014, №34071/01 від 11.04.2014, № 35354/01 від 15.04.2014, № 35355/01 від 15.04.2014, № 37066/01 від 18.04.2014, № 37065/01 від 18.04.2014, № 45272/01 від 09.05.2014, № 88195/01 від 28.08.2014, № 91234/01 від 09.09.2014, № 91232/01 від 09.09.2014, № 107170/01 від 12.11.2014.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач в порушення умов Договору та вимог чинного законодавства за поставлений товар розрахунки в сумі 9900,05 грн. не провів.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 9900,05 грн. в судовому порядку, а також 3% річних та інфляційні втрати у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання умов Договору, позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 9900,05 грн., а відповідач, у свою чергу, прийняв вказану продукцію, що підтверджується видатковими накладними за період з січня 2014 по листопад 2014, належним чином засвідчені копії яких долучені до матеріалів справи.

Таким чином, відповідачем прийнято товар на суму 9900,05 грн.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк оплати товару сторонами визначений у Додатку № 1 до Договору.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідач оплату вартості товару, в тому числі і в строки, встановлені у Додатку № 1 до Договору, не здійснив, а тому є таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання. Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем вартості поставленої позивачем продукції у розмірі 9900,05 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, невиконане зобов'язання за договором у розмірі 9900,05 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 9900,05 грн.

Крім того, позивачем також заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 453,40 грн. та інфляційні втрати у розмірі 6329,98 грн.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем, суд встановив, що розмір 3% річних становить 453,40 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню в межах, заявлених позивачем; розрахунок інфляційних втрат є арифметично невірним. За розрахунком суду розмір інфляційних втрат становить 6302,48 грн., а тому вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 статті 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00 грн. покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене вище, керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БЄЛЬВЄДЕР" (01015, м. Київ, вул. Цитадельна, буд. 6/8, код 37193930) на користь Приватного підприємства "Украинский продукт" (83005, м. Донецьк, вул. Зубкова, буд. 2, код 30998591) 9900,05 грн. основного боргу, 453,40 грн. 3% річних, 6302,48 грн. інфляційних втрат та 1378,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.02.2016.

Суддя С.О. Турчин