РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/31846/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІПРО"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБУДПРОЕКТ"

про стягнення 21811,90 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Іванюк Ю.П. за довіреністю б/н від 16.11.2015

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ГІПРО" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБУДПРОЕКТ" (відповідач) про стягнення 21811,90 грн. на підставі Договору № 299-О оперативної оренди обладнання від 17.03.2014, з яких: 12582,77 грн. - основний борг, 553,06 грн. - 3% річних, 7136,42 грн. інфляційні нарахування та 1539,65 грн. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов наведеного договору здійснив на користь позивача орендну плату лише частково, що призвело до виникнення у відповідача заборгованості в сумі 12582,77 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015 порушено провадження у справі № 910/31846/15 та призначено розгляд справи на 25.01.2016 о 16:30 год.

21.01.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору.

21.01.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача на виконання вимог ухвали суду від 22.12.2015 надійшов обгрунтований розрахунок заявлених до стягнення сум пені, індексу інфляції та 3% річних.

22.01.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відпусткою представника та неможливістю останнього бути присутнім в судовому засіданні, призначеному на 25.01.2016.

В судове засідання, призначене на 25.01.2016, представник позивача не з'явився, але повідомив суд про причини неявки, подавши 22.01.2016 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відпусткою представника.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 25.01.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали суду від 22.12.2015 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

В судовому засіданні 25.01.2016 судом розглянуте та задоволене клопотання позивача, подане 22.01.2016 через відділ діловодства суду, про відкладення розгляду справи, у зв'язку з відпусткою представника та неможливістю представника бути присутнім в судовому засіданні 25.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.01.2016 відкладено розгляд справи на 15.02.2016 об 11:20 год.

В судове засідання, призначене на 15.02.2016, представник позивача з'явився,

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 15.02.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 22.12.2015 та від 25.01.2016 не виконав, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями № 840, № 456.

Відповідно до абз. 1 підпункту 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначений перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів.

Втім, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, інших учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обставин, які б перешкоджали вирішенню спору в судовому засіданні 15.02.2016, судом встановлено не було.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 15.02.2016 без участі представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та зважаючи на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Представник позивача в судовому засіданні 15.02.2016 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 15.02.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.03.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГІПРО", як орендодавцем (позивач), та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНБУДПРОЕКТ", як орендарем (відповідач) укладено Договір № 299-О оперативної оренди обладнання (далі - Договір).

Згідно п. 1.1 Договору орендодавець (позивач) передає орендарю (відповідачу) у тимчасове оплатне користування будівельну опалубку (в т.ч. окремі елементи опалубки, спеціалізовану тару для її транспортування) (далі - обладнання), асортимент, кількість і вартість якої вказуються в актах прийому-передачі, що є невід'ємною частиною Договору.

Передача обладнання в оренду (з оренди) здійснюється на підставі акту (ів) прийому-передачі (п. 2.1 Договору).

Відповідно до п. 4.1.1 Договору орендна плата нараховується за повний календарний місяць по факту знаходження обладнання у орендаря (згідно актів прийому-передачі), а у разі використання обладнання не повний календарний місяць - орендна плата нараховується за фактичну (згідно п. 4.3 Договору) кількість днів знаходження обладнання в оренді (згідно актів прийому-передачі).

Пунктами 4.1.3, 4.1.4 передбачено, що орендодавець до десятого числа кожного місяця, наступного за оплачуваним (за який нараховується орендна плата), направляє орендарю поштою (цінним листом із описом вкладення) або кур'єром оригінал акту наданих послуг в двох примірниках); орендар зобов'язаний підписати і повернути орендодавцю один підписаний оригінал акту наданих послуг до двадцятого числа місяця, наступного за оплачуваним (за який нараховується орендна плата).

Згідно п. 4.1.5 Договору, орендар сплачує орендну плату щомісячно. За перші 30 календарних днів оренди орендар сплачує орендну плату у вигляді 100% попередньої оплати.

Відповідно до п. 4.1.6 Договору сторони узгодили, що орендна плата може сплачуватись на розсуд орендаря наступним чином:

- у вигляді 100% попередньої оплати загальної орендної плати за місяць (із врахуванням фактичної кількості обладнання, що знаходиться у орендаря). Строк оплати - до 26 числа оплачуваного (за який нарахована орендна плата) місяця (п.п. 4.1.6.1);

- із відстрочкою на період 26 календарних днів з моменту закінчення оплачуваного (за який нарахована орендна плата) місяця (п.п. 4.1.6.2).

Відповідно до п. 4.3 Договору встановлено, що початком оплачуваного періоду (нарахування орендної плати) є дата дня одержання обладнання (дата підписання акту прийому-передачі).

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що у разі несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 3.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2014, а в частині повернення обладнання, оплати заборгованості з орендної плати та інших платежів - до повного виконання орендарем своїх обов'язків за Договором.

При зверненні з позовом до суду позивач зазначив, що передав відповідачу у тимчасове користування (оренду) обладнання (будівельну опалубку) на підставі Договору, що підтверджується підписаним сторонами актом прийому-передачі № 0068 від 25.03.2014.

Позивач також зазначив, що відповідно до п.п. 4.1.3, 4.1.4 ним направлено відповідачу, а відповідачем отримано та підписано акти приймання-здавання виконаних робіт № 000049 від 31.03.2014 на суму 4266,24 грн., № 000052 від 30.04.2014 на суму 18893,16 грн., № 000066 від 31.05.2014 на суму 4809,96 грн., № 000079 від 30.06.2014 на суму 108,12 грн., № 000086 від 31.07.2014 на суму 117,06 грн., а всього на суму 28194,54 грн.

Натомість, в порушення п. 4.1.6 Договору, відповідач здійснив орендну плату лише в сумі 15611,77 грн., у зв'язку з чим заборгованість відповідача по орендній платі становить 12582,77 грн. (основний борг).

Позивач також зазначив, що сторонами був підписаний Акт звірки взаєморозрахунків з січня по травень 2014 року, в т.ч. за спірним Договором № 299-О оперативної оренди обладнання від 17.03.2014, відповідно до якого відповідач підтвердив наявність у нього заборгованості за вказаним договором в сумі 12582,77 грн.

Станом на 26.11.2015 відповідач спірну заборгованість не погасив, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду, відповідно до якого, окрім суми основного боргу в сумі 12582,77 грн., заявив до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 553,06 грн., інфляційні нарахування в сумі 7136,42 грн. та пеню в сумі 1539,65 грн.

Відповідач в судові засідання не з'явився, докази на спростування обставин, повідомлених позивачем, рівно як і контррозрахунок заявлених до стягнення сум, суду не подав та не надіслав.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю з таких підстав.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 11, 509 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору (ст. 526 Цивільного Кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускаються (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), тому, права і обов'язки сторін визначаються, у тому числі, положеннями глави 58 розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 розділу VI Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 Цивільного Кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні положення викладені в ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 762 Цивільного Кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порядок нарахування і сплати орендної плати за Договором визначений сторонами, зокрема, у п.п. 4.1.1, 4.1.2, 4.1.5, 4.1.6 цього Договору.

Матеріалам справи, а саме актом прийому-передачі № 0068 від 25.03.2014, який підписаний сторонами, зокрема, з боку відповідача - уповноваженим представником на підставі довіреності № 10 від 22.03.2014, підтверджується, що позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове користування (оренду) обладнання (будівельну опалубку) на підставі Договору.

Судом встановлено, що на виконання умов Договору сторонами складені акти приймання-здавання виконаних робіт (оренди опалубки) на загальну суму 28194,54 грн., а саме: № 000049 від 31.03.2014 на суму 4266,24 грн., № 000052 від 30.04.2014 на суму 18893,16 грн., № 000066 від 31.05.2014 на суму 4809,96 грн., № 000079 від 30.06.2014 на суму 108,12 грн., № 000086 від 31.07.2014 на суму 117,06 грн., а всього на суму 28194,54 грн., які підписані сторонами та скріплені відбитками печаток останніх (належним чином засвідчені копії вказаних актів наявні в матеріалах справи).

Однак, станом на момент вирішення даного спору по суті, відповідачем в порушення п. 4.1.6 Договору виконано зобов'язання зі сплати орендної плати за Договором лише частково, а саме на суму 15611,77 грн., що підтверджується банківськими виписками № 43 від 24.03.2014 на суму 15386,59 грн., № 10 від 05.09.2014 на суму 225,18 грн., які наявні в матеріалах справи у вигляді засвідчених копій. При цьому судом встановлено факт прострочення відповідачем сплати орендної плати за квітень 2014 року (акт № 000052 від 30.04.2014), за травень 2014 року (акт № 000066 від 31.05.2014), червень 2014 року (акт № 000079 від 30.06.2014) та липень 2014 року (№ 000086 від 31.07.2014). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за Договором станом на момент вирішення даного спору по суті становить 12582,77 грн. (28194,54 грн. - 15611,77 грн. = 12582,77 грн.).

Додатково заборгованість відповідача у вищенаведеній сумі підтверджується Актом звірки взаєморозрахунків з січня по травень 2014 року, в т.ч. за спірним Договором № 299-О оперативної оренди обладнання від 17.03.2014 (належним чином засвідчена копія якого наявна в матеріалах справи).

Отже, підсумовуючи сукупність встановлених вище фактів, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 12582,77 грн. підлягає задоволенню повністю з тих підстав, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином останнім доведено, документально підтверджено, тоді як відповідачем факт наявності спірної заборгованості жодними доказами не спростовано.

З огляду на порушення відповідачем зобов'язання за Договором, позивач також заявив до стягнення з відповідача 3% річних в сумі 553,06 грн., інфляційні нарахування в сумі 7136,42 грн. та пеню в сумі 1539,65 грн.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов'язань за Договором щодо своєчасної та повної сплати орендної плати, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання зобов'язання за Договором.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що дії відповідача є порушенням умов Договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 4.1 вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом враховано, що згідно п. 1.12 постанови Пленуму ВГСУ від 17.05.2013 № 14, з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перевірку наданих позивачем розрахунків 3% річних та інфляційних нарахувань (а.с. 52-53 т. 1), судом встановлено, сума інфляційних нарахувань за прострочення сплати орендної плати фактично становить 7714,19 грн. (тоді як позивач визначив 7136,42 грн.), а сума 3% річних - фактично становить 565,31 грн. (тоді як позивач визначив 553,06 грн.).

Період заборгованостіСума боргу (грн.), акт приймання-здавання виконаних робіт Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргуСума боргу з врахуванням індексу інфляції
27.05.2014 - 27.11.20157772.81 (акт № 000052 від 30.04.2014)1.6094731.9812504.79
27.06.2014 - 27.11.20154809.96 (акт № 000066 від 31.05.2014)1.5932851.627661.58
27.07.2014 - 27.11.2015108.12 (акт № 000079 від 30.06.2014)1.58763.41171.53
27.08.2014 - 27.11.2015117.06 (акт № 000086 від 31.07.2014)1.57467.18184.24
7714,19

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
7772.8127.05.2014 - 27.11.20155503 %351.37
4809.9627.06.2014 - 27.11.20155193 %205.18
108.1227.07.2014 - 27.11.20154893 %4.35
117.0627.08.2014 - 27.11.20154583 %4.41
565,31

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума інфляційних нарахувань в розмірі 7136,42 грн. та сума 3% в розмірі 553,06 грн., а клопотання в порядку п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних. Тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 7136,42 грн. інфляційних нарахувань та 553,06 грн. 3% річних визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню у заявлених сумах.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частинами 1, 3 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено судом, умовами пункту 7.1 Договору сторони передбачили, що у разі несвоєчасної сплати орендної плати орендар сплачує пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який сплачується пеня.

Здійснивши (за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга") перевірку наданого позивачем розрахунку пені (а.с. 52-53 т. 1), судом встановлено, що сума пені за актом № 000052 від 30.04.2014 за період з 27.05.2014 по 26.11.2014 (184 дні) становить 923,37 грн., тоді як за розрахунком позивача - 904,51 грн.; сума пені за актом № 000086 від 31.07.2014 (184 дні) становить 16, 51 грн., тоді як за розрахунком позивача - 16,38 грн.; розрахунок суми пені за іншими актами № 000066 від 31.05.2014, № 000079 від 30.06.2014 - виконаний позивачем арифметично вірно, у відповідності до встановлених обставин справи та приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Враховуючи той факт, що фактично позивачем заявлена до стягнення сума пені в розмірі 1539,65 грн., а клопотання в порядку п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат. Тому вимоги позивача в частині стягнення пені визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню у розмірі 1539,65 грн.

Враховуючи наведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача 1539,65 грн. пені є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України та повне задоволення позовних вимог, судовий збір в розмірі 1218,00 грн. повністю покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 78, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНБУДПРОЕКТ" (01133, м. Київ, вул. Щорса, буд. 18, кв. 3; ідентифікаційний код 32072322) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГІПРО" (01601, м. Київ, вул. Гоголівська, буд. 22-24; ідентифікаційний код 35086385) 12582,77 грн. (дванадцять тисяч п'ятсот вісімдесят дві гривні 77 коп.) основного боргу, 553,06 грн. (п'ятсот п'ятдесят три гривні 06 коп.) 3% річних, 7136,42 грн. (сім тисяч сто тридцять шість гривень 42 коп.) інфляційних нарахувань, 1539,65 грн. (одну тисячу п'ятсот тридцять дев'ять гривень 65 коп.) пені, 1218,00 грн. (одну тисячу двісті вісімнадцять гривень 00 коп.) судового збору.

3. Видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Керуючись ст.ст. 1, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.02.2016.

Суддя Гумега О.В.