ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Справа № 904/6627/15

Вищий господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого суддіЄвсікова О.О.,
суддівКролевець О.А.,
Попікової О.В.,
розглянувши касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд"
на постановуДніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 (головуючий суддя Подобєд І.М., судді Величко Н.Л., Іванов О.Г.)
та рішенняГосподарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2015 (суддя Фещенко Ю.В.)
у справі№ 904/6627/15 Господарського суду Дніпропетровської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю підприємства матеріально-технічного постачання "Промснаб"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд"
простягнення заборгованості за поставлений згідно з договором № НП-2/11 від 11.01.2011 товар у загальному розмірі 21.923,82 грн.,
за участю представників
позивачане з'явились,
відповідачане з'явились,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2015, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.11.2015, позов задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 12.002,88 грн. основного боргу, 9.220,09 грн. інфляційних втрат, 698,49 грн. трьох процентів річних та 1.826,80 грн. витрат зі сплати судового збору. В частині стягнення 2,36 грн. трьох процентів річних в позові відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та постановою частково, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення 6.198,53 грн. основного боргу, 4.457,49 грн. інфляційних втрат, 180,04 грн. трьох процентів річних та прийняти в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити.

Вимоги та доводи касаційної скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій у вказаній частині було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 204, ч. 2 ст. 530, ст.ст. 601, 602 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ГК України. Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами безпідставно не було враховано заяви від 17.07.2014 про зарахування зустрічних однорідних вимог, яка мотивована обов'язком продавця відповідно п. 9.6 Договору поставки № НП-2/11 від 11.01.2011, в редакції Додаткової угоди від 23.01.2012, відшкодувати покупцю 6.198,53 грн. податку на додану вартість, на яку він втрачає право на податковий кредит. Зазначена сума відображена у бухгалтерському обліку як зменшення кредиторської заборгованості ТОВ "Новомосковський посуд" за договором. Оскільки позивачем з моменту отримання заяви не здійснено жодних дій і відсутні докази оспорювання заяви, відповідач вважає, що позивач погодився з проведеним зарахуванням. Таким чином, за контррозрахунком відповідача станом на 23.07.2014 (дата отримання заяви про зарахування) розмір основного боргу становить 5.804,35 грн., а додаткові нарахування на цю заборгованість мають становити: інфляційні втрати у сумі 4.762,60 грн. та три проценти річних у сумі 518,45 грн.

Усіх учасників судового процесу відповідно до статті 111-4 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання представники сторін не з'явились. Зважаючи на те, що явку представників сторін не було визнано обов'язковою, а також на достатність матеріалів справи для прийняття рішення, колегія суддів, беручи до уваги встановлені ст. 111-8 ГПК України строки розгляду касаційних скарг, дійшла висновку про можливість розглянути справу за відсутності представників сторін.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між ТОВ підприємство матеріально-технічного постачання "Промснаб" (Продавець) та ТОВ "Новомосковський посуд" (Покупець) був укладений договір поставки № НП-2/11 від 11.01.2011 (далі - Договір).

За видатковими накладними №№ РН-0000469, РН-0000470 від 29.04.2013, № РН-0000576 від 31.05.2013 та № РН-0000811 від 15.08.2013 позивач поставив відповідачу товар (інструмент) на загальну суму 12.002,88 грн.

Згідно з п. 5.2 Договору строк оплати визначено протягом 45 (сорока п'яти) банківських днів з дати поставки погодженої партії товару.

Відповідач вказаного товару не оплатив.

В порядку досудового врегулювання спору 08.07.2014 позивачем на адресу відповідача була надіслана претензія з вимогою сплатити 12.002,88 грн. суми боргу протягом семи днів з моменту отримання претензії. Отримання претензії відповідачем 10.07.2014 підтверджується копією рекомендованого поштового повідомлення.

30.04.2015 позивач направив на адресу відповідача для підписання акт взаємних розрахунків за договором поставки № НП-2/11 від 11.01.2011. Цей акт був отриманий відповідачем 14.05.2015, проте підписаний не був.

Відповідач не заперечує факту поставки товару позивачем, натомість вважає, що стягнення заборгованості підлягає у меншому розмірі, а саме в сумі 5.804,35 грн. Свою позицію відповідач обґрунтовує посиланням на п. 9.6 Договору поставки № НП-2/11 від 11.01.2011, в редакції Додаткової угоди від 23.01.2012, за яким у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених пунктами 3.4 і 3.5 Договору, Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 5% від вартості товару, на який була виписана або підлягала виписці податкова накладна, а також підлягала реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Крім того Постачальник відшкодовує суму ПДВ, на яку Покупець втрачає право на податковий кредит.

Пунктом 3.4 Додаткової угоди від 23.01.2012 передбачено, що оригінали податкових накладних, оформлені належним чином, Постачальник надає Покупцю в порядку, передбаченому чинним законодавством України, але не пізніше 7 (сьомого) числа місяця, наступного за звітним. При поставці товару імпортного виробництва Постачальник в обов'язковому порядку у податковій накладній вказує код товару згідно з УКТ ЗЕД.

У пункті 3.5 Додаткової угоди від 23.01.2012 сторони обумовили, що при поставці товару імпортного виробництва, а також товару українського виробництва, сума податку на додану вартість на який складає 10.000,00 грн. і більше, Постачальник не пізніше 10 календарних днів з дати виникнення податкових зобов'язань, визначених п. 187.1 ст. 187 розділу V Податкового кодексу України, надає належним чином оформлену податкову накладну. Разом з оригіналом податкової накладної Постачальник надає Покупцю копію квитанції, яка підтверджує факт реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

До матеріалів справи відповідачем наданий Акт Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції від 26.07.2013 № 280/221/33905850, в якому встановлено завищення відповідачем податкового кредиту за рахунок включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету.

На підставі податкового повідомлення-рішення Новомосковської об'єднаної ДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 02.08.2013 № відповідач платіжним дорученням № 1849 від 02.08.2013 сплатив визначену податковим органом суму грошового зобов'язання 26.705,12 грн., в тому числі 21.802,84 грн. - за основним платежем та 4.902,28 грн. - за штрафними санкціями.

Відповідач вважає, що в серпні 2013 року він втратив право на віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту звітних періодів згідно з актом Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області Новомосковської об'єднаної державної податкової інспекції від 26.07.2013 № 280/221/33905850, оскільки первинні бухгалтерські та податкові документи були оформлені позивачем неналежним чином, що є порушенням п. п. 3.4, 3.5 Договору поставки, в редакції додаткової угоди від 23.01.2012.

06.09.2013 відповідач надіслав на адресу позивача вимогу про сплату грошових коштів, у якій просив компенсувати суму ПДВ за період з грудня 2011 року по листопад 2012 року протягом семи календарних днів від дня пред'явлення цієї вимоги.

17.07.2014 відповідач надіслав позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 6.198,53 грн. Заява отримана позивачем 23.07.2014, проте залишена без задоволення.

Отриманий 14.05.2015 відповідачем акт звірення взаємних розрахунків від 30.04.2015 також був підписаний ним із визнанням своєї заборгованості в сумі 5.804,35 грн., оскільки заборгованість з оплати поставленого товару на суму 12.002,88 грн. була зменшена відповідачем в односторонньому порядку за його заявою від 17.07.2014 № 532 про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 6.198,53 грн.

Причиною спору у даній справі стало питання про правомірність вимог позивача зі стягнення вартості поставленого товару без урахування заяви відповідача про залік зустрічних однорідних вимог, що у свою чергу впливає на розмір належних до стягнення додаткових нарахувань втрат від інфляції та трьох процентів річних.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушення зобов'язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Враховуючи встановлені судами обставини та наведені норми законодавства, колегія суддів вважає, що суди дійшли вірного висновку про те, що в порушення умов Договору поставки відповідач свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати отриманого товару на суму 12.002,88 грн. належним чином не виконав.

Відхиляючи доводи відповідача про зарахування однорідних вимог (часткове припинення господарських зобов'язань), в якій відповідач повідомляє позивача про часткове припинення зобов'язань за спірним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в сумі 6.198,53 грн., суди виходили із того, що такі вимоги не є безспірними, про що зазначено у поясненнях позивача, а тому суди не знайшли правових підстав вважати вчиненим правочин заліку зустрічних однорідних вимог.

Колегія суддів також погоджується з наведеним висновком судів з огляду на таке.

Стаття 204 ЦК України містить норму про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 601 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином, для якої достатньо заяви однієї сторони. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 06.05.2008 у справі № 08/47, де суд вказав, що для проведення зарахування необхідна наявність певних умов, а саме: вимоги повинні бути зустрічними (тобто такими, що випливають зі взаємних зобов'язань між двома особами) та однорідними (як правило, йдеться про взаємні вимоги грошових сум в одній і тій самій валюті); має настати строк виконання за всіма зустрічними вимогами. Зарахування є односторонньою операцією, для якої достатньо заяви однієї сторони. Проте воно може здійснюватися за згодою обох сторін - у разі підписання ними угоди про припинення зобов'язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно зарахування вважається вчиненим із дати підписання заяви однією стороною або угоди - обома.

В пункті 31 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" роз'яснено господарським судам, що заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 ГК України, статтею 602 ЦК України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за товар, що був поставлений на загальну суму 12002,88 грн. При цьому у відповідача немає будь-яких заперечень щодо супровідних документів на цей товар, зокрема й до податкових накладних.

Позивачем надані до матеріалів справи належним чином засвідчені копії документів: податкових накладних ТОВ ПМТП "Промснаб" за період квітень, травень та серпень 2013 року, супровідного листа ДПІ та актів звірення розрахунків з ПДВ: від 31.12.2011, від 31.12.2012, від 01.11.2013. З посиланням на ці документи позивач стверджує, що ним були дотримані вимоги пунктів 3.4 та 3.5 Договору поставки з доповненнями, внесеними Додатковою угодою від 23.01.2012, щодо належного оформлення податкових накладних та реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Обґрунтовуючи наявність зустрічних однорідних грошових вимог на суму 6.198,53 грн., відповідач посилається виключно на висновки державної податкової інспекції, які зазначені в акті про результати перевірки від 26.07.2013 № 280/221/33905850. При цьому документи первинної бухгалтерської та фінансової звітності, які були предметом дослідження під час вказаної перевірки, відповідачем до матеріалів даної судової справи не надані.

Як зазначено у вказаному акті перевірки, завищення ТОВ "Новомосковський посуд" податкового кредиту за рахунок включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на суму 6.198,53 грн., було встановлено щодо податкових та видаткових накладних за період з 01.12.2011 по 20.11.2012.

Таким чином відповідач просить зарахувати вимоги за сумами податку на додану вартість за період з 01.12.2011 по 20.11.2012, які не мають відношення до поставки товару за видатковими накладними від 29.04.2013, від 31.05.2013 від 15.08.2013, тобто в інші податкові звітні періоди.

Як зазначено у акті про результати перевірки від 26.07.2013 № 280/221/33905850, у періоді з вересня 2011 року по листопад 2012 року не підтверджено наявності поставок товарів (послуг) від підприємств-постачальників, що свідчить про те, що правочини між ТОВ ПМТП "Промснаб" та підприємствами - постачальниками не мали мети настання реальних наслідків. При цьому висновок державної податкової інспекції про те, що у ТОВ ПМТП "Промснаб" відсутній об'єкт оподаткування податком на додану вартість операцій з підприємствами-постачальниками було зроблено без перевірки первинних та інших документів ТОВ ПМТП "Промснаб".

Таким чином, фактів неналежного оформлення та/або не реєстрації чи несвоєчасної реєстрації податкових накладних, які вказані в п. п. 3.4 та 3.5 Договору як підстави відшкодування збитків Покупця Постачальником, зазначеним актом про результати перевірки від 26.07.2013 № 280/221/33905850 не встановлено.

Відповідач зі своєї сторони акт про результати перевірки від 26.07.2013 №280/221/33905850 не оскаржив, у добровільному порядку сплатив на рахунок Відділу державного казначейства у м. Новомосковську грошові зобов'язання в сумі 26.705,12 грн., тобто погодився із наведеними висновками державної податкової інспекції щодо допущених ним порушень податкового законодавства.

Крім того судами встановлено, що позивач відмовився від добровільного виконання вимог відповідача з відшкодування сум ПДВ, на які відповідач втратив право як на податковий кредит, що є свідченням існування між сторонами спору з приводу розміру такого відшкодування та наявності підстав для цього. При цьому такий спір не може бути вирішений в межах предмету спору у даній справі.

Отже, оскільки зустрічні однорідні грошові вимоги відповідача до позивача на суму 6.198,53 грн. не є безспірними, тобто чітко визначеними, щодо таких зобов'язань не допускається їх зарахування в односторонньому порядку.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлений обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням наведеного з відповідача також підлягають стягненню 9.220,09 грн. інфляційних втрат та 698,49 грн. трьох процентів річних згідно з перерахунком, здійсненими судами.

Відповідно до ст. 111-5 ГПК України касаційна інстанція використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні або постанові господарського суду.

Згідно зі ст. 111-7 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на обмеженість процесуальних дій касаційної інстанції, пов'язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням, колегія суддів відхиляє всі інші доводи скаржника, які фактично зводяться до переоцінки доказів та необхідності додаткового встановлення обставин справи, а також на довільному тлумаченні чинного законодавства.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

На думку колегії суддів, висновок місцевого та апеляційного судів про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог є законним, обґрунтованим, відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи касаційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування постановлених у справі рішення місцевого суду та постанови апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 85, 111-5, 111-7, 111-9, 111-11 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Новомосковський посуд" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 21.09.2015 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.11.2015 у справі № 904/6627/15 - без змін.

Головуючий суддя О.О. Євсіков
суддіО.А. Кролевець
О.В. Попікова