ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" лютого 2016 р.Справа № 907/1262/15

За позовом: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

До відповідача: Публічного акціонерного товариства «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК»

про повернення грошових коштів

Суддя Оборотова О.Ю.

Представники:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» про повернення грошових коштів за договором банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р. в загальній сумі 43374 грн. 44 коп. та 3138,25 доларів США що еквівалентно 45230 грн. 40 коп.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.12.2015р. суддею Оборотовою О.Ю., позовну заяву Фізичної особи підприємця ОСОБА_1, надіслану за підсудністю з господарського суду Закарпатської області прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 907/1262/15, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 25.01.2016р.

15.02.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшли заперечення, в яких ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у запереченні.

Відповідач у судові засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за юридичною адресою, яка значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців а також на адресу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК».

У судовому засіданні 15.02.2016р. після виходу судді з нарадчої кімнати було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

20 серпня 2015 року між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 і ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» було укладено договір банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р., згідно якого позивач отримав поточний рахунок НОМЕР_1 для зберігання коштів та здійснення розрахунково-касових операцій.

Крім цього, між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» було укладено додаткову угоду №1 від 30.09.2014р. до договору банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р. відповідно до якої банк бере на себе зобов'язання щодо обслуговування позивача в електронній системі «Дистанційне банківське обслуговування»

Відповідно до п. 1.1.2 додаткової угоди №1 від 30.09.2014р. до договору банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р., Електронний розрахунковий документ, це електронний документ, який сформований та переданий клієнтом до Банку за допомогою Системи та який містить розпорядження Клієнта Банку здійснити певні операції з коштами, що містяться на поточних рахунках.

Як зазначає позивач, на протязі вересня-жовтня 2015 року на жодний сформований Електронно розрахунковий документ в Системі, спрямований на розпорядження коштами на рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Банк не відреагував, згодом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 взагалі втратила можливість користуватися Системою (здійснення розрахункових операцій, отримання довідок, виписок, будь якої інформації по стану рахунку, та інше).

02.10.215 року Постановою Правління Національного банку України від № 665/БТ „Про віднесення ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 р. № 182 „Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК». Тимчасову адміністрацію запроваджено в ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» строком на три місяці з 03.10.2015 р. по 02.01.2016 р. включно.

26.10.2015 року Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» та самого Банку була направлена вимога, щодо повернення належних грошових коштів, однак, станом на 15.12.2015р. вимога не виконана, належні позивачу грошові кошти не повернуті.

З огляду на те, що позивачу не були повернені належні йому грошові кошти, не отримано відповіді від ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» на вимогу позивача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про повернення грошових коштів згідно договору банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р. (з відповідними змінами та доповненнями) на загальну суму 43374 грн. 44 коп. та 3138,25 доларів США що еквівалентно 45230 грн. 40 коп., щодо порушення взятих на себе зобов'язань, що стало підставою для звернення позивача до суду із заявленим позовом.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Разом з тим слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом (частина 4 статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції, як приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність»).

Відповідно до ч. 1 статті 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1-3 ст. 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ч. 1, 5, 6 ст. 1061 Цивільного кодексу України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Як встановлено судом, у відповідності з положеннями п. 9.1 строк дії договору №40.00.000007 від 30.09.2014р. ще не сплив, так як даний договір укладений на невизначений строк та припиняється лише за згодою сторін, або у випадках передбачених чинним законодавством. Враховуючи що в матеріалах справи відсутні докази розірвання даного договору, що власне не заперечується сторонами, договір №40.00.000007 від 30.09.2014р. чинний на момент подання позовної заяви а саме, 21.12.2015р.

Відповідно до додаткової угоди №1 від 30.09.2014р. до договору банківського рахунку №40.00.000007 від 30.09.2014р. банк бере на себе зобов'язання щодо обслуговування позивача в електронній системі «Дистанційне банківське обслуговування»

В подальшому, на протязі вересня-жовтня 2015 року на жодний сформований Електронно розрахунковий документ в Системі, спрямований на розпорядження коштами на рахунку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» не відреагував, таким чином Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 була позбавлена права користуватися належними грошовими коштами в сумі 43374,44 грн. та 2138,25 доларів США на рахунку Банку, як через Систему так і безпосередньо через відділення банку в м. Ужгород.

Між тим згідно ч. 3 ст. 1058 Цивільного кодексу України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

За приписами ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Зі змісту ст. 1068 Цивільного кодексу України вбачається, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунка, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 р. № 665/БТ „Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення від 02 жовтня 2015 р. № 182 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». Згідно вказаного рішення у ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 03 жовтня 2015 р. до 02 січня 2016 р. включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків строком на три місяці з 03 жовтня 2015 року по 02 січня 2016 року (включно).

Крім цього, суд звертає увагу, що відповідно до постанови Правління НБУ від 24 грудня 2015 р. № 939 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 28 грудня 2015 р. № 241, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ЮСБ БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» з 28 грудня 2015 року до 27 грудня 2017 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ЮСБ БАНК», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на два роки з 28 грудня 2015 року до 27 грудня 2017 року включно.

За приписами ч. 1 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані господарським судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вказане свідчить, що на момент звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення належних позивачу коштів ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» вважався неплатоспроможним, та у нього була запроваджена тимчасова адміністрація.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст.1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

В ст. 36 вказаного Закону передбачені наслідки запровадження тимчасової адміністрації

Так, згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти, в свою чергу, вкладник це фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Також в п. 54 частини 1 статті 2 вказаного Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб зі змінами, внесенимиЗаконом України від 16.07.2015 р. N 629-VIII, визначено поняття „кредитор, яким є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

В свою чергу позивач є кредитором банку, на якого поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Відтак, суд зазначає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського рахунку, які носять майново-грошовий характер, позивач є кредитором за майновою вимогою щодо повернення належних йому коштів, на якого поширюється обмеження, встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Таким чином, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач боржником, і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути грошові кошти за договором банківського вкладу у період запровадження у банку тимчасової адміністрації, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, чинній на час виникнення спору. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного суду України від 25 березня 2015 року у справі № 910/9232/14, від 01 квітня 2015 р. у справі № 910/9231/14, від 27.05.2015 р. у справі N 910/12766/14, прийнятих за результатами розгляду заяв ПАТ «Банк Форум» про перегляд постанов ВГСУ у вказаних справах.

Отже, заявлені позивачем вимоги до відповідача не можуть бути задоволені в силу вказаних обмежень, з огляду на введення у ПАТ «ЮНІОН СТАНДАРД БАНК» тимчасової адміністрації яка перейшла в процедуру ліквідації.

Крім того, виходячи зі змісту статей 39-40, 48-52 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, після запровадження у банку тимчасової адміністрації та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону. Так, Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду. Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів в заявленому розмірі 43374 грн. 44 коп. та 3138,25 доларів США що еквівалентно 45230 грн. 40 коп. не відповідають вимогам чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню з огляду на введення у відповідача тимчасової адміністрації.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, судові витрати, згідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 44, 49, 50, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22 лютого 2016 р.

Суддя О.Ю. Оборотова