РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 903/1092/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Мельник О.В.

суддів Мамченко Ю.А.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду Волинської області від 09.12.15 р.

у справі № 903/1092/15 (суддя Кравчук Віктор Оксентійович )

позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_3

відповідач Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

про стягнення 263566,57 грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_4 (договір про надання правової допомоги від 14.01.2016р.);

відповідача - ОСОБА_5 (довіреність №1848 від 24.12.2015р.).

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 01.02.2016 року по 22.02.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 09.12.2015 року у справі №903/1092/15 позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 263 566,57 грн. задоволено. Присуджено до стягнення з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 263 566,57 грн. заборгованості, з яких: 146 935,80 грн. - основного боргу, 108 135,17 грн. - інфляційних втрат, 8 495,60 грн. - 3% річних, 3 953,50 грн. судових витрат по справі та 3 500,00 грн. витрат на оплату правової допомоги.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Волинської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Розпорядженням керівника апарату від 22.02.2016 року у справі №903/1092/15 в зв'язку з перебуванням у відпустці судді Дужича С.П. призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у справі №903/1092/15 визначено склад колегії суддів: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Мельник О.В., суддя Мамченко Ю.А.

Враховуючи викладене, справа №903/1092/15 розглянута у складі колегії суддів: головуюча суддя Коломис В.В., суддя Мельник О.В., суддя Мамченко Ю.А.

Одночасно з апеляційною скаргою, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з клопотанням про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та, відповідно, зупинення провадження у даній справі.

Вказане клопотання обгрунтоване тим, що договір купівлі-продажу №04/13 від 16.07.2013 року відповідач не підписував, а підпис на спірному договорі виконаний не Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2

Безпосередньо в судовому засіданні представник відповідача підтримав вищевказане клопотання; представник позивача проти призначення експертизи у даній справі заперечив.

Колегія суддів, розглянувши вищевказане клопотання, прийшла до висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. Також, слід зазначити, що згідно положень чинного законодавства та вказаної статті зокрема, суд має право, на його розсуд, призначити експертизу у разі такої необхідності, проте, не обов'язок.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року №4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Суд, вирішуючи питання стосовно доцільності задоволення або відхилення клопотання про призначення експертизи, вирішує, чи дійсно існує необхідність використання спеціальних знань для встановлення обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, з огляду на фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів не вбачає підстав для призначення такої експертизи.

Слід також зазначити, що спірний договір (оригінал якого оглянуто в судовому засіданні) підписаний та скріплений печаткою відповідача ФОП ОСОБА_2

При цьому, відповідач не посилається на незаконне використання печатки. Після отримання від позивача вимоги про необхідність виконання зобов'язання за договором купівлі-продажу (отримання даної вимоги підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у цінний лист, а.с.28) він не провів службове розслідування за фактом незаконного використання печатки. Також, не надано відповідачем і доказів повідомлення ані правоохоронних органів, ані позивача про втрату чи викрадення печатки.

Крім того, про наявність договору купівлі-продажу №04/13 від 16.07.2013 року та спору щодо нього відповідач був обізнаний ще 16.10.2014 року при отриманні претензії позивача з вимогою сплатити борг (а.с.25).

Відповідно до ч.2 ст 207 Цивільного кодексу України та ч.1 ст.181 Господарського Кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Тобто, згідно норм Цивільного та Господарського кодексів України скріплюється печаткою не підпис, а сам документ.

З огляду на все вищевикладене, а також те, що спірний договір купівлі-продажу скріплений відтиском печатки ФОП ОСОБА_2, судова колегія прийшла до висновку про необґрунтованість клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та відсутність дійсної потреби у спеціальних знаннях при дослідженні та оцінці документальних доказів наявних в матеріалах справи, а відтак, в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи слід відмовити.

Безпосередньо в судовому засіданні представники позивача та відповідача повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16.07.2013 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (продавець/позивач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупец/відповідач) був укладений договір купівлі - продажу №04/13 (далі - договір) (а.с.12-13), згідно п.1.1 якого продавець зобов'язувався передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язувався приймати та сплачувати за нього обумовлену вартість в строки, встановлені зазначеним договором.

Відповідно до п.1.2 договору, асортимент, кількість, ціна одиниці товару і загальна сума угоди, а також місце передачі товару і порядок розрахунку за товар визначаються у Специфікаціях (Додатках), які є невід`ємною частиною даного договору.

Відповідно до п.1.3 договору, перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється Специфікацією.

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2013 року.

Даний договір підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що даний договір є чинним, відповідачем не оспорювався, його недійсність прямо не встановлена законом, отже такий правочин згідно вимог ст.204 ЦК України є правомірним.

Як встановлено судами обох інстанцій, позивачем на виконання умов договору було передано відповідачу товар на загальну суму 444 563,00 грн., що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи специфікаціями, підписаними обома сторонами без будь-яких зауважень чи (або) заперечень щодо специфікації товару та його вартості, та скріпленими їх печаткою (а.с. 14-21).

Натомість, відповідач, в порушення умов договору та взятих на себе зобов'язань, оплату за отриманий товар здійснив частково на загальну суму 297 627,20 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи прибутковими касовими ордерами (а.с.115).

Внаслідок таких неправильних дій відповідача, останнім створена заборгованість в розмірі 146 935,80 грн., що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, скріпленим печатками сторін від 10.10.2013р. (а.с.24-28).

На претензії від 10.10.2014 року та від 16.06.2015 року з вимогою в добровільному порядку ліквідувати наявний борг, відповідач відповіді не дав, розрахунків не здійснив (а.с.24-28).

При цьому, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду доказів на підтвердження добровільного погашення вказаної заборгованості відповідачем не подано; відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Оскільки, як встановлено судами обох інстанцій, існує заборгованість відповідача перед позивачем, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 146 935,80 грн. обгрунтовані, законні та, відповідно, правомірно задоволені судом першої інстанції на підставі ст.ст. 509, 525, 526, 655, 692 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки прострочення виконання з боку відповідача має місце, апеляційний суд погоджується з місцевим господарським судом щодо правомірності стягнення з останнього 8 495,60 грн. відсотків річних (за періоди з 17.10.2013р. по 10.12.2013 на суму 134 799,80 грн. та з 11.12.2013р. по 24.09.2015р. на суму 146 935,80 грн.) та інфляційних втрат в розмірі 108 135,17 грн. за період з листопада 2013р. по серпень 2015р., згідно поданого позивачем розрахунку.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача витрат, понесених на оплату послуг адвоката в сумі 3 500,00 грн., на підставі ст.ст. 44,49 ГПК України, оскільки дані витрати по оплаті послуг адвоката підтверджені договором про надання послуг адвоката - правової допомоги №220 від 03.09.2015р., свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВЛ №806 від 29 квітня 2015р., ордером серії ВЛ №000019932 від 19.10.2015р., актом приймання-передачі наданих послуг адвоката у сфері права №ОУ-0000061 від 15.09.2015р., квитанцією №0.0.435068234.1 від 15.09.2015р. (а.с. 38-41).

При цьому, посилання скаржника на те, що договір купівлі-продажу з ФОП ОСОБА_3 не підписував і товарно-матеріальні цінності від останнього не отримував, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки як вже зазначалося вище, доказів вибуття з володіння ФОП ОСОБА_2 в результаті злочинних дій третіх осіб печатки, звернення відповідача із заявами про викрадення або втрату печатки до компетентних органів, відтиск якої міститься на спірному договорі та специфікаціях, матеріали справи не містять, не надано таких доказів і відповідачем, а тому її наявність на вказаних документах є допустимим та належним доказом виникнення між позивачем та відповідачем зобов'язальних відносин з купівлі-продажу узгодженого між сторонами товару.

Слід зазначити, що підписання покупцем (відповідачем) специфікацій, які з огляду на положення пункту 1.3. спірного договору, є первинними обліковими документами та наявність відтиску печатки підприємця на цих специфікаціях фіксує факт здійснення господарської операції та є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар після його приймання або приймання товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (у відповідності до вимог ст.692 ЦК України, ст.ст. 1,9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", Оглядовий лист ВГСУ від 29.04.2013р. №01-06/767/2013).

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Волинської області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105,106 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 09.12.2015 року - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Мамченко Ю.А.