ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 904/6690/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

ГоловуючогоГончарука П.А. (доповідача),
СуддівКондратової І.Д.,
Стратієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Аерфорс" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10 грудня 2015 року у справі №904/6690/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ІТЛ-Групп" до товариства з обмеженою відповідальністю "Аерфорс" про стягнення суми, -

Встановив:

У липні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "ІТЛ-Групп" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Аерфорс" 12 000 грн. заборгованості за договором № 2210/А2-1 від 22 жовтня 2012 року на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні, 10 976,32 грн. пені, 829,25 грн. 3% річних та 9 113,02 грн. інфляційних втрат.

У зв'язку з тим, що відповідачем погашено суму боргу, позивач у заяві про зменшення позовних вимог просив стягнути з відповідача пеню у сумі 10 976,32 грн., 3% річних - 829,25 грн. та інфляційні втрати - 9 113,02 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року у справі №904/6690/15, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 822,82 грн. 3% річних, 7 863,59 грн. пені та 9 038,58 грн. інфляційних втрат. В решті в позові відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та прийняти у справі нове рішення, яким зменшити розмір стягнутої неустойки (штрафних санкцій) на 90%.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, 22 жовтня 2012 року позивачем, як експедитором, та відповідачем, як замовником. укладено договір №2210/А2-1 на транспортно-експедиційне обслуговування у внутрішньому та міжнародному сполученні, на підставі якого замовник доручив, а експедитор прийняв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника організувати перевезення вантажів замовника та здійснювати розрахунки з транспортними організаціями за перевезення цих вантажів; транспортно-експедиційні послуги виконуються, у тому числі, відповідно до умов даного договору, Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів та законодавчих і нормативних актів України (п. 2.1); на кожну відокремлену послугу оформлюється заявка, яка містить опис умов та особливостей конкретного перевезення і є невід"ємною частиною договору (п. 2.2.); експедитор для здійснення своїх зобов'язань має право підписувати договори та залучати інші організації (п. 4.2.9.); оплата організації перевезень та винагороди експедитора здійснюється протягом 3 днів з моменту доставки вантажу і отримання оригінальних бухгалтерських документів (рахунку, акта виконаних робіт та податкової накладної), якщо інше не вказано в заявці. Підставою для оплати послуг замовником являється оригінал рахунка-фактури експедитора, акта виконаних робіт та товаросупровідних документів з печаткою вантажоодержувача, якщо інше не обумовлено в заявці (п. 5.4.); за прострочення оплати рахунків за надані послуги замовник сплачує експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення (п. 5.7).

На виконання заявки позивача №3-000018441А1 від 7 жовтня 2014 року, позивачем було надано відповідачу транспортно-експедиційні послуги, а саме, здійснено перевезення з пункту завантаження у м. Вустер (Великобританія) до місця відвантаження у м. Дніпропетровську (Україна), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною №058149 від 9 жовтня 2014 року та актом про надані послуги №0У-18441 від 14 жовтня 2014 року, які підписані сторонами без зауважень, та за якими загальна вартість наданих послуг з урахуванням експедиційної винагороди становить 52 110 грн. з умовами оплати: 25% по факту відвантаження, 75% протягом 10 банківських днів за оригіналами документів.

Відповідач здійснив оплату наданих послуг частинами із порушенням встановлених договором строків, а саме, 3 та 27 лютого 2015 року сплатив 2 110 грн. та 10 000 грн., 1 та 24 квітня 2015 року - по 10 000 грн., 19 червня 2015 року - 5 000 грн., 2 липня 2015 року - 3 000 грн. Останні 12 000 грн. заборгованості відповідач сплатив позивачу після звернення останнього до господарського суду з відповідним позовом.

Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 10 976,23 грн., 828,25 грн. 3% річних та 9 113,02 грн. інфляційних втрат за період прострочення відповідача з 14 жовтня 2014 року по 24 липня 2015 року.

Відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивач подав позов із пропуском спеціальної позовної давності у шість місяців.

Місцевий господарський суд, посилаючись на положення ст. 9 Конституції України, ч. 3 ст. 6, ст.ст. 11, 525, 526, 530, 599, 610, 615, 625, 627, 926 Цивільного кодексу України, ч.ч. 5, 6 ст. 315, ст. 230, ч. 6 ст. 231, ст. 232 Господарського кодексу України, ст. 2 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт", ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ч. 1 ст. 1, ст. 4, ч. 1 ст. 32 Конвенції про договір міжнародного перевезення вантажів 1956 року (далі - Конвенція), вказав, що оскільки відповідачем допущено порушення зобов'язань щодо своєчасної оплати послуг наданих за договором, пов'язаним із міжнародними перевезеннями вантажів, то при обчисленні позовної давності за цим позовом слід керуватись тією частиною ст. 32 Конвенції, якою в даному випадку встановлено трирічну позовну давність, а не її частину, яка встановлює позовну давність в один рік, та не ч. 5 ст. 315 ГК України, якою встановлено скорочену позовну давність в шість місяців.

При цьому, встановивши факт порушення відповідачем строків оплати вартості наданих послуг, а також у зв'язку з тим, що відповідач погасив суму основної заборгованості, а розрахунок пені позивачем виконано без врахування положень ч. 6 ст. 232 ГК України, а 3% річних та інфляційних втрат - при невірному визначенні періодів прострочення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов в частині основного боргу задоволенню не підлягає, а в частині штрафних санкцій та інфляційних втрат - має бути задоволений частково.

З такими висновками місцевого господарського суду погодився і суд апеляційної інстанції, і, крім того, вказав про відсутність підстав для застосування у даному випадку положень ч. 3 ст. 83 ГПК України, оскільки відповідач, звертаючись з таким клопотанням до суду, не надав доказів винятковості обставин, внаслідок яких відповідач порушив грошове зобов'язання за укладеним договором.

Висновки судів попередніх інстанцій є правильним з огляду на наступне.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання, а також обов'язковість належного виконання зобов'язання відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 2 ст. 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилаючись на вказані норми матеріального права та встановивши, що факт порушення відповідачем зобов'язання за договором в частині своєчасної оплати наданих позивачем транспортно-експедиційних послуг щодо здійснення міжнародного перевезення вантажу, а також врахувавши неправильність визначення позивачем початку перебігу строку прострочення цього грошового зобов'язання, господарські суди попередніх інстанцій правильно визнали позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача пені в сумі 7 863,59 грн., 3% річних в сумі 822,82 грн. та інфляційних втрат 9 038,58 грн.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що позивачем не порушено позовну давність при зверненні із цим позовом, оскільки вона складає саме три роки, є правильними з огляду на наступне.

Оскільки спір у цій справі, пов'язаний з міжнародними перевезеннями вантажів, тому порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності мають визначатись за ст. 32 Конвенції, якою передбачено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. У випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Проаналізувавши зміст вказаної норми, а також враховуючи, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 ГК України), і, що відсутність у боржника необхідних коштів не звільняє боржника від відповідальності за таке порушення (ч. 2 ст. 218 ГК України, ст. 617 ЦК України), суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що в даному випадку відсутні підстави для застосування скороченої позовної давності, встановленої першою частиною ч. 1 ст. 32 Конвенції та ч. 5 ст. 315 ГК України, а має застосовуватись загальна позовна давність в три роки, оскільки, правовідносини, що склались між сторонами виникли на підставі договору транспортного експедирування, а не договору перевезення, а також, відповідач не надав доказів наявності обставин, завдяки яким він би був звільнений від відповідальності за порушення цього зобов'язання.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з цих норм права зменшення розміру штрафних санкцій є правом, а не обов'язком суду і може бути застосовано судом у виняткових випадках.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції правильно вказано, що клопотання відповідача про зменшення на 90% розміру штрафних санкцій задоволенню не підлягає, оскільки неналежне виконання зобов'язання через збільшення курсу іноземних валют, на що посилається відповідач в обґрунтування свого клопотання, не є поважними і достатніми обставинами для зменшення розміру неустойки.

Таким чином, попередні судові інстанції дійшли правильного висновку про те, що позов про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків оплати вартості наданих транспортно-експедиторських послуг підлягає частковому задоволенню

Оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам і наявним матеріалам справи.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування попередніми судовими інстанціями ґрунтуються на неправильному розумінні та тлумаченні відповідачем вказаних положень матеріального та процесуального права, що унеможливлює прийняття таких доводів судом касаційної інстанції як підставу для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень.

З огляду на викладене, рішення місцевого господарського суду та суду апеляційної інстанції слід залишити в силі.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Аерфорс" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Дніпропетровської області від 5 жовтня 2015 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10 грудня 2015 року у справі №904/6690/15 - без змін.

Головуючий:П.А.Гончарук
Судді:І.Д.Кондратова
Л.В.Стратієнко