РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/32533/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія»
до1. Державної служби статистики України 2. Державної казначейської служби України
простягнення 1 946 235,63 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Котул А.М.
від відповідача 1:Паньків І.Д.
від відповідача 2:Карпенко Н.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби статистики України та Державної казначейської служби України про стягнення 1 946 235,63 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням господарського суду міста Києва від 22.04.2014 р. у справі №910/3600/14 стягнуто з Державної служби статистики України на користь Товариства борг у розмірі 38 145 294,30 грн., пеню у розмірі 4 980 457,01 грн., 3% річних у розмірі 1 798 191,85 та інфляційні у розмірі 456 917,05 грн. Відповідачем встановлена заборгованість не погашена, рішення господарського суду міста Києва від 22.04.2014 р. у справі №910/3600/14 не виконано, а тому позивачем нараховані 3% річних у розмірі 288 441,13 грн. та інфляційні у розмірі 1 657 794,50 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2015 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 01.02.2016 р.

01.02.2016 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на часткове погашення суми основного боргу, а також відсутність фінансування з Державного бюджету для повної сплати на користь позивача суми заборгованості.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представників відповідачів та неподанням витребуваних доказів.

В судове засідання представник позивача з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання з'явилися, вимоги ухвал суду виконали частково, надали пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.09.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» (виконавець) та Державною службою статистики України (замовник) було укладено Договір №93.

Рішенням господарського суду м. Києва від 22.04.2014 р. по справі №910/3600/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» були задоволені частково, стягнуто з Державної служби статистики України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» заборгованість у розмірі 38 145 294,30 грн., 4 980 457,01 грн. пені, 1 798 191,85 грн. трьох відсотків річних, 456 917,05 грн. інфляційних втрат; в решті позову відмовлено.

Спір у справі виник у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором №93 від 03.09.2012 р.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних у розмірі 288 441,13 грн., які нараховані за прострочення виконання грошового зобов'язання з 01.09.2015 р. по 30.11.2015 р. та інфляційних у розмірі 1 657 794,50 грн., які нараховані за період прострочення виконання грошового зобов'язання з серпня по листопад 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на корить другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Пунктом 1 частини 2 вказаної статті визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Наявність грошового зобов'язання відповідача по сплаті позивачу грошових коштів у розмірі 38 145 294,30 грн. підтверджується рішенням господарського суду м. Києва від 22.04.2014 р. по справі №910/3600/14.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду м. Києва від 25.05.2015 р. у справі №910/9439/15-г має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Пунктом 7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак при цьому слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються, інфляційні ж нарахування та нарахування трьох процентів річних на цю заборгованість можуть здійснюватися на загальних підставах відповідно до частини другої статті 625 названого Кодексу з дня, наступного за днем набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Згідно ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з Державної служби статистики України 3% річних у розмірі 288 441,13 грн., які нараховані за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 01 з 01.09.2015 р. по 30.11.2015 р.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з Державної служби статистики України інфляційних у розмірі 1 657 794,50 грн., які нараховані за період прострочення виконання грошового зобов'язання з серпня по листопад 2015 року, проте суд відзначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням господарського суду міста Києва від 01.10.2015 р. у справі №910/22680/15 стягнуто з Державної служби статистики України на користь Товариства 3% річних у розмірі 1 642 860,35 грн. та інфляційні у розмірі 23 535 646,58 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 26.03.2014 р. по 31.08.2015 р.

Тобто, інфляційні за невиконання відповідачем 1 грошового зобов'язання у серпні 2015 року вже були стягнуті рішенням господарського суду міста Києва від 01.10.2015 р. у справі №910/22680/15.

Крім того, під час нарахування до стягнення з відповідача 1 інфляційних у даній справі позивачем неправомірно не було враховано індекс інфляції за жовтень 2015 року, який має від'ємне значення.

При цьому, положення ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням). Наведене додатково підтверджується листом Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 27.01.2011 р. у справі № 37/345 та від 28.02.2011 р. у справі № 37/340.

Таким чином, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення з відповідача 1 грошових сум, суд вважає за можливе стягнути з Державної служби статистики України на користь Товариства інфляційні у розмірі 1 140 354,34 грн. В іншій частині інфляційні обраховані позивачем неправомірно.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Державної служби статистики України на користь Товариства 3% річних у розмірі 288 441,13 грн. та інфляційних у розмірі 1 140 354,34 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог (інфляційні у розмірі 517 440,16 грн.) необхідно відмовити з викладених підстав.

Щодо понесених позивачем судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями частини 1 статті 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ст. 2 Бюджетного кодексу України бюджетним призначенням є повноваження, надане головному розпоряднику бюджетних коштів цим Кодексом, законом про Державний бюджет України або рішенням про місцевий бюджет, що має кількісні, часові та цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування, які, у свою чергу, надані розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення на взяття бюджетного зобов'язання та здійснення платежів. А бюджетне зобов'язання - будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладання договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому.

Положення ч. 1 ст. 23 та ч. 1 ст. 48 Бюджетного кодексу України встановлюють, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, а розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Відповідно до пункту 11.1. Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012р. № 1407, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 січня 2013р. за № 130/22662 (далі - Порядок казначейського обслуговування), органи Казначейства здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників бюджетних коштів шляхом проведення платежів з реєстраційних, спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Казначейства, відповідно до кошторисів, планів асигнувань загального фонду державного бюджету (за винятком надання кредитів з державного бюджету), планів надання кредитів із загального фонду державного бюджету, планів спеціального фонду державного бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків) або планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів.

Пункт 11.3. Порядку казначейського обслуговування передбачає, що органи Казначейства здійснюють платежі на підставі платіжних доручень за дорученнями розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів у разі наявності в обліку відповідного бюджетного зобов'язання та бюджетного фінансового зобов'язання у межах залишків на рахунках для обліку відкритих асигнувань.

Як встановлено судом, на виконанні Державної казначейської служби України знаходиться наказ господарського суду м. Києва №910/3600/14 про стягнення з Державної служби статистики України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» заборгованості.

Відповідно до абзацу 2 пп. 1 п. 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та п.3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 р., безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача 2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки відповідач 1 належними засобами доказування підтвердив, що невиконання рішення суду сталося з вини відповідача 2.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної служби статистики України (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ ШОТА РУСТАВЕЛІ, будинок 3, Ідентифікаційний код юридичної особи 37507880) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» (02094, м. Київ, ВУЛИЦЯ МАГНІТОГОРСЬКА, будинок 1Е, Ідентифікаційний код юридичної особи 31732873) 3% річних у розмірі 288 441 (двісті вісімдесят вісім тисяч чотириста сорок одна) грн. 13 коп. та інфляційні у розмірі 1 140 354 (один мільйон сто сорок тисяч триста п'ятдесят чотири) грн. 34 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, ВУЛИЦЯ БАСТІОННА, будинок 6, Ідентифікаційний код юридичної особи 37567646) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецполіграфія» (02094, м. Київ, ВУЛИЦЯ МАГНІТОГОРСЬКА, будинок 1Е, Ідентифікаційний код юридичної особи 31732873) судовий збір у розмірі 21 431 (двадцять одна тисяча чотириста тридцять одна) грн. 93 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий