РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/28342/15

За позовомКомунального підприємства «Київпастранс»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Аутдор-Альянс»
простягнення 2 601 552,00 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Юрко О.Є.
від відповідача:Шкіря О.В., Странніков А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Київпастранс» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутдор-Альянс» (надалі - «Товариство») про стягнення 2 601 552,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору №8 14/17-1 від 03.03.2005 р. позивач надав послуги, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконав, в зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 2 601 552,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.11.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 07.12.2015 р.

30.11.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на неправомірне застосування позивачем збільшеного тарифу наданих послуг, а також необґрунтоване збільшення площі рекламних конструкцій.

Розгляд справи неодноразово відкладався з незалежних від суду обставин.

14.12.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про застосування строку позовної давності.

В судовому засіданні 04.02.2016 р. судом оголошувалась перерва на 08.02.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала повністю.

Представники відповідача в судове засідання з'явилися, вимоги ухвал суду виконали, надалиа пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечували.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2005 р. між Підприємством та Товариством (агентство) було укладено договір №8 14/17-1 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1 якого Підприємство надає агентству рекламні послуги, а агентство сплачує за вказані послуги в розмірі, зазначеному в договорі.

Пунктом 3.1 Договору погоджено, що вартість надання послуг по розміщенню рекламного матеріалу визначається у калькуляції, яка є невід'ємною частиною договору та складається підприємство на підставі встановлених розмірів плати за надання послуг по розміщенню реклами Головним управлінням транспорту, зв'язку та інформатизації та Головним управлінням з питань цінової політики відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 29.12.2004 р. №2377.

За змістом п. 3.2 Договору агентство щомісяця перераховує на розрахунковий рахунок дирекції по будівництву об'єктів наземного пасажирського транспорту КП «Київпастранс» за надання послуг за розміщення реклами, яка визначена калькуляцією за кожну рекламну конструкцію по факту її розміщення.

Відповідно до п. 3.4 Договору перерахування цих сум здійснюється щомісячно до 10 числа поточного місяця, при наявності акта виконаних робіт та виставленого рахунку-фактури.

Згідно з п. 3.5 Договору в разі прийняття Київською міськдержадміністрацією рішення щодо зміни розмірів плати на надання послуг по розміщенню реклами матеріалу на майні КП «Київпастранс» розрахунки проводяться відповідно до прийнятих рішень, про що підприємство письмово повідомляє агентство.

Додатковими угодами №2 від 01.02.2010 р. та від 01.04.2010 р. сторонами вносилися зміни в частині встановлення плати за надані позивачем рекламні послуги.

Листом №14-01/06-259 від 17.09.2012 р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду до Договору щодо перерахунку плати за розміщення реклами на транспорті у зв'язку з прийняттям Київською міською державною адміністрацією розпорядження №838 від 21.05.2012 р., яка відповідачем підписана не була.

Листом-вимогою №06-1/953 від 17.09.2015 р. позивач направив відповідачу на підпис акти здачі-приймання виконаних робіт за період з вересня по грудень 2012 року на загальну суму 3 046 050,00 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 2 601 552,00 грн.

Договір є договором надання послуг, а тому права та обов'язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач вказує, що за період з вересня по грудень 2012 року ним були надані відповідачу послуги на загальну суму 3 046 050,00 грн., у зв'язку з чим листом-вимогою №06-1/953 від 17.09.2015 р. позивач направив відповідачу на підпис акти здачі-приймання виконаних робіт за період з вересня по грудень 2012 року.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 3.4 Договору перерахування цих сум здійснюється щомісячно до 10 числа поточного місяця, при наявності акта виконаних робіт та виставленого рахунку-фактури.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується представниками сторін що відповідачем частково були оплачені надані позивачем у спірний період послуги на загальну суму 444 498,00 грн.

Відтак, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, п. 3.4 Договору, а також часткової оплати відповідачем наданих послуг, позивач вказує, що заборгованість Товариства за надані послуги становить 2 601 552,00 грн., а строк виконання на момент звернення до суду настав.

В той же час суд відзначає, що акти здачі-приймання виконаних робіт за період з вересня по грудень 2012 року на загальну суму 3 046 050,00 грн. відповідачем підписані не були, а відповідач проти факту надання послуг саме на таку суму заперечує.

Як вбачається із матеріалів справи, розрахунок щомісячного платежу за надані рекламні послуги у розмірі 761 512,50 грн. позивачем розраховувався за наступною формулою: В = Бт*Кз*S*R, де:

В - вартість послуги;

Бт - базовий тариф (без урахування плати за технічне обслуговування опор контактної мережі;

Кз - коефіцієнт зональності;

S - площа рекламної конструкції;

R - площа рекламного поля, яке може бути використане для розміщення відповідного інформаційно-рекламного наповнення.

При цьому, як базовий тариф позивачем було застосовано ставку у розмірі 75 кв.м. за 1 кв.м площі на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації №838 від 21.05.2012 р.

Пунктом 3.5 Договору визначено, що у разі прийняття Київською міськдержадміністрацією рішення щодо зміни розмірів плати на надання послуг по розміщенню рекламного матеріалу на майні КП «Київпастранс» розрахунки проводяться відповідно до прийнятих рішень, про що підприємство письмово повідомляє агентство (відповідача у справі).

Таким чином, сторони Договору погодили можливість зміни розміру плати за надання послуг по розміщенню рекламного матеріалу шляхом письмового повідомлення іншої сторони про таку зміну, що і було зроблено позивачем шляхом вручення відповідачу листа №14-01/06-259 від 17.09.2012 р.

Вимогами п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 р. за №2067 передбачено, що плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).

21.05.2012 р. виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) видано розпорядження №838, яке зареєстроване в Головному управлінні юстиції у місті Києві 12.06.2012 р. №40/957 «Про питання визначення розміру плати за розміщення реклами в місті Києві», пунктом 1 якого затверджено Порядок визначення розміру плати за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів зовнішньої реклами, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва, зокрема, повноваження з управління якими здійснюють районні в місті Києві державні адміністрації, за розміщення реклами на транспорті комунальної власності міста Києва, а також за розміщення реклами в ліфтах жилих будинків комунальної власності міста Києва (далі - Порядок).

Додатками 3 та 4 Порядку встановлено базові тарифи, що відповідають видам рекламних засобів/рекламоносіїв, які розміщуються на території та зовнішній і внутрішній поверхнях вагонів метрополітену, а також базові тарифи, що відповідають видам рекламних засобів, які розміщуються на території та зовнішніх і внутрішніх поверхнях транспортних засобів підприємств транспорту загального користування комунальної власності міста Києва.

Оскільки сторонами Договору було погоджено можливість зміни розміру плати за надання послуг по розміщенню рекламного матеріалу шляхом письмового повідомлення про таку зміну іншої сторони, що і було зроблено позивачем листом від 17.09.2012 р. №14-01/06-259, виставлення позивачем рахунків відповідачу за тарифами, затвердженими розпорядженням КМДА №838 від 21.05.2012 р., є законним та обґрунтованим.

При цьому, збільшення позивачем площі спеціальної рекламної конструкції, на якій розміщувалися рекламні носії відповідача, до з 5 кв.м до 10 кв.м визнається судом неправомірним з огляду на наступне.

Погодженням на розміщення реклами на транспорті комунальної власності м. Києва №20-10-10, затвердженим Головним управлінням з питань реклами виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), було затверджено розмір рекламної конструкції, що розташована на поперечинах між опорами освітлення та контактної мережі - 1*5 м.

Вказане погодження було видано Товариству з терміном дії з 19.03.2010 р. по 18.03.2015 р. та було підписано уповноваженим представником позивача без зауважень.

В той же час, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження того факту, що відповідачем у спірний період дійсно використовувались рекламні площі для розміщення реклами на конструкціях 10 кв.м.

Таким чином суд відзначає, що позивач був обізнаний з існуванням вказаного погодження щодо розміщення реклами, а відтак збільшення в актах здачі-приймання виконаних робіт за період з вересня по грудень 2012 року площі спеціальних рекламних конструкцій до 10 кв.м є безпідставним.

Крім того, позивачем під час здійснення розрахунку наданих у період з вересня по грудень 2012 року послуг не було вирахувано плату за технічне обслуговування опори контактної мережі, як зазначено в умовах Договору (зокрема, в додатку №2 до Договору, а також додаткових угодах №2 від 01.02.2010 р. та б/н від 01.04.2010 р.

З урахуванням викладеного суд вважає доведеним факт надання позивачем відповідачу послуг у період з вересня по грудень 2012 року на загальну суму 762 930,00 грн., а також їх часткову оплату відповідачем на суму 444 498,00 грн.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача у розмірі 318 432,00 грн. на підставі Договору за надані послуги.

Товариством вказане порушення умов Договору не спростоване, належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання ним зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 318 432,00 грн. за надані у період з вересня по грудень 2012 року послуги суду не надано.

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що строк виконання відповідачем зобов'язання з оплати наданих послуг у вересні та жовтні 2012 року настав 10 числа відповідного місяця, а тому з одинадцятого числа вересня та жовтня місяця 2012 року відповідно розпочався перебіг позовної давності за спірним зобов'язанням, а у вересні та жовтні 2015 року строк позовної давності за надані послуги сплив.

Позовна заява подана суду 03.11.2015 р., тобто після спливу позовної давності в частині стягнення заборгованості за надані у вересні та жовтні 2012 року послуги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

14.12.2015 р. представником відповідача до канцелярії суду подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач вказує, що первісну позовну заяву ним було подано до суду і межах строку позовної давності, проте така позовна заява була повернута у зв'язку з допущеними технічними недоліками під час її складання.

Суд відзначає, що первісним зверненням до суду не відбулося переривання перебігу позовної давності з огляду на пункт 4.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», яким визначено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається.

В даному випадку суд не визнає поважними причини пропуску позивачем строку позовної давності в частині стягнення заборгованості за надані послуги у вересні та жовтні 2012 року, оскільки первісне звернення з відповідним позовом до суду в межах строку позовної давності залежало виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мало суб'єктивний характер, а також дотримання позивачем порядку подання позову до господарського суду.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, то за таких обставин у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу за надані у вересні та жовтні 2012 року послуги на суму 159 216,00 грн. необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення Товариства з на користь Підприємства заборгованості у розмірі 159 216,00 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Київпастранс» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аутдор-Альянс» (01135, м. Київ, вул. Павлівська, 29, кім. 10; ідентифікаційний код 32558883) на користь Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, вул. Набережне шосе, 2; ідентифікаційний код 31725604) заборгованість у розмірі 159 216 (сто п'ятдесят дев'ять тисяч двісті шістнадцять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 388 (дві тисячі триста вісімдесят вісім) грн. 24 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий