ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 922/5720/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Черленяк М.І., суддя Гетьман Р.А. , суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 25.01.2016 р.),

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №215 Х/1-12) на рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015 р. у справі № 922/5720/15

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ,

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Лозова, Харківська обл.,

про стягнення 161208,81грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року до господарського суду Харківської області звернулось ТОВ "Порше лізинг Україна" (позивач) до ФОП ОСОБА_2 (відповідач), з позовом в якому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про фінансовий лізинг №00010139 від 31.07.2014 року у вигляді реальних збитків у розмірі 91483,90 грн. та упущеної вигоди у розмірі 69724,91 грн., що разом становить 161208,81 грн., судові витрати позивач просив суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.12.2015 р. по справі № 922/5720/15 ( суддя Погорелова О.В.) в задоволені позову відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.12.2015 року у справі № 922/5720/15, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач свого представника у призначене судове засідання не направив, на адресу Харківського апеляційного господарського суду повернулася ухвала та повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т.2 а.с. 28-31).

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р., особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, а також дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.12.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (надалі за текстом - позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач) був укладений договір про фінансовий лізинг №00002539 від 07.12.2010 року (надалі за текстом - договір), відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу Audi А6 2.0 TFSI 2009 року виробництва, шасі № WAUZZZ4F79N041691, двигун № НОМЕР_1 (надалі за текстом - об'єкт лізингу), а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі за текстом - План відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент у гривні 47200,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 23600,00 доларів США.

Відповідач відповідно до положень п. 6.1. загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (надалі за текстом - умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору, зобов'язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до плану відшкодування.

Відповідно до п. 6.5. умов лізингу щомісячний платіж перераховується на рахунок, зазначений позивачем, не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі за текстом - план відшкодування).

Відповідно до п. 8.3.2. умов лізингу якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів, позивач має право розірвати договір і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку з виконавчим написом нотаріуса.

Відповідно до п. 12.9. умов лізингу у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

Згідно із п. 13.1. умов лізингу якщо відповідач відмовляється від повернення або затримує повернення об'єкту лізингу, позивач має право вилучити об'єкт лізингу без попередньої згоди відповідача. При цьому, на підставі п. 13.6. умов лізингу, відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу всі та будь-які витрати, пов'язані із вилученням об'єкту лізингу.

У випадку прострочення платежів за договором, згідно із п. 8.2. умов лізингу до відповідача застосовуються наступні санкції: пеня у розмірі 10% річних від вчасно не сплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу; штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу; компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених відповідачем відповідно до договору.

В силу ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з лютого 2014 року відповідач почав систематично порушувати умови договору щодо сплати щомісячних платежів, сплачуючи їх з порушенням встановлених строків, а з вересня 2014 року взагалі припинив виконувати свої зобов'язання за договором.

Відповідно до п. 12.6.1. умов договору, позивач має право в односторонньому порядку розірвати договір та право на повернення об'єкту лізингу у разі, якщо відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Відповідно до п. 8.3. та 8.3.1. умов договору, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж 10 (десять) робочих днів, позивач має право надіслати відповідачу першу платіжну вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту першої вимоги, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка продовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від договору в односторонньому порядку, за п. 12.6.1. договору. Сторони домовились, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим договором.

Таким чином, позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, були надіслані такі нагадування про несплату: перше нагадування про несплату від 03.07.2014 року; друге нагадування про несплату від 17.07.2014 року; третє нагадування про несплату від 04.08.1014 року; третє нагадування про несплату від 15.08.1014 року; третє нагадування про несплату від 04.09.1014 року; третє нагадування про несплату від 17.09.1014 року; третє нагадування про несплату від 03.10.1014 року; третє нагадування про несплату від 16.10.1014 року.

Разом з третім нагадуванням відповідачу було направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору вих. № 00002539 від 07.12.2010 року (далі за текстом - вимога). Зазначена вимога була отримана відповідачем 23.10.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 794.

Відповідно до п. 12.7. умов лізингу, день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Відповідно до п. 12.9. договору, у разі дострокового припинення договору з боку позивача, відповідач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення. Крім того, відповідно до вимоги відповідачу встановлено обов'язок погасити заборгованість протягом 3 (трьох) днів з дня отримання вимоги.

Об'єкт лізингу в зазначений строк відповідачем повернуто не було, зобов'язання з оплати заборгованості за договором не виконані.

Позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача упущену вигоду у загальному розмірі 69724,91 грн.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.

Приписами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Тобто, збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

За змістом ст. 623 ЦК України вбачається, що відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 р. у справі №42/266-6/492).

При цьому відповідно до частини 4 статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі укладеного між ними договору і дії сторін щодо невиконання певних обов'язків не є прямими збитками, а можуть завдавати шкоди, або призводити до неотримання доходів лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

Як вже зазначалось раніше, відповідно до ст. 22 ЦК України упущеною вигодою є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Таким чином упущена вигода наявна лише у тому випадку, коли у особи фактично наявна змога отримати певну вигоду, але яка не була отримана в наслідок порушення іншою особою її прав.

Така ж позиція висловлена в оглядовому листі Вищого господарського суду України № 01-06/20/2014 від 14.01.2014, в якому зазначається, що пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання відповідного обєкта. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Доказів проведення таких дій позивачем не надано.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що упущеною вигодою є ті кошти, які не були сплачені відповідачем за договором лізингу вже після односторонньої відмови з боку позивача від зазначеного договору. Таким чином позивач наголошує на тому, що упущена вигода фактично є наслідком припинення дії договору.

Відповідно до ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. А отже факт односторонньої відмови від договору з боку позивача звільняє відповідача від обовязку сплачувати кошти за користування обєктом договору лізингу.

У даній справі позивач кваліфікує як збитки несплачені відповідачем грошові кошти за користування об'єктом лізингу у розмірі 37791,35 грн. та лізингові платежі у розмірі 3193,56 грн., що не є збитками, в тому числі упущеною вигодою, у розумінні ст. 22 ЦК України та свідчить про обрання невірного способу захисту.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що вимога позивача про відшкодування упущеної вигоди є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача реальних збитків в розмірі 91483,90 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. п. 3, 4, 6 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингодавець має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків відповідно до закону та договору.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності.

Відповідно до положень статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

За умовами п. 13.5. контракту лізингоодержувач відшкодовує будь-які витрати, понесені Порше Лізинг Україна у зв'язку з вилученням (повернення) об'єкта лізингу, у тому числі витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, що надають послуги, пов'язані з вилученням об'єкту лізингу.

Згідно п. 8.6. умов лізингу встановлено, що будь-які збитки заподіяні невиконанням або не належним виконанням стороною своїх зобов'язань за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені контрактом штрафні санкції.

Отже, враховуючи неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором та повернути об'єкт лізингу, який є власністю позивача, та враховуючи спеціалізацію на ринку позивач з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором змушений був звернутись до спеціалізованих організацій: ТОВ Орум, ТОВ Агенція комплексного захисту бізнесу Дельта М, ТОВ Юридична компанія Тріпл Сі та ТОВ "Юридична фірма Вернер" з метою надання послуг зі сплати заборгованості, вчинення виконавчого напису нотаріуса, підготовки процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення об'єкту лізингу.

В обґрунтування цієї позовної вимоги позивач надав суду копії договорів, укладених між позивачем та названими третіми особами, акти приймання-передачі виконаних робіт та послуг, копії платіжних документів.

Позовні вимоги в частині стягнення з відповідача реальних збитків у розмірі 91483,90 грн. колегія суддів вважає необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню повністю, з огляду на наступне.

Відповідно до договору підлягають відшкодуванню у повному обсязі понад передбачені контрактом штрафні санкції збитки безпосередньо повязані з невиконанням або не належним виконанням стороною своїх зобов'язань за контрактом. Також позивач зазначав, що звернення до третіх осіб з метою повернення обєкту лізингу є способом відновлення порушеного права, але чинним законодавством не передбачено такого способу захисту прав (на відміну від повернення об'єкта лізингу у примусовому порядку, відповідно до виконавчого напису нотаріуса, що регулюється приписами Закону України "Про виконавче провадження", що виключає залучення третіх осіб для вчинення цих дій). Більш того позивач не надав доказів необхідності понесення цих витрат для відновлення свого порушеного права.

Крім того, оскільки повернення об'єкта лізингу, згідно п. 13.6. загальних умов, відбувалося у примусовому порядку, відповідно до вчиненого виконавчого напису нотаріуса, таке вилучення регулюється приписами Закону України "Про виконавче провадження", що, як вже було зазначено раніше, виключає залучення третіх осіб для вчинення цих дій.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчі написи нотаріусів підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір. Так, про наведене повідомлено боржника у п. 3 постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.04.2015 року.

Окрім цього ця сума складається з якихось витрат, та податку на додану вартість; а останні не можуть вважатися збитками.

Зазначене також вказує на безпідставність вимог позивача в частині стягнення витрат, сплачених ним третім особам за вчинення останніми дій по вилученню об'єкту лізингу.

Відповідно до п. 8.2.3 умов договору - компенсація будь яких витрат понесених Порше Лізинг Україна та/або винагороди, включаючи, окрім іншого, гонорари юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/виплачені з метою відшкодування сум, не виплачених лізингоодержувачем у відповідності до контракту Порше Лізинг Україна надає лізингоодержувачу відповідну документацію, що підтверджує понесені витрати; проте ненадання такої документації не звільняє лізингоодержувачавід компенсації та не вважається підставою для відстрочення виплати компенсації.

При таких обставинах колегія суддів звертає увагу, що позивач підставою позову зазначає даний пункт договору, проте її аналіз дає підстави стверджувати, що даний пункт договору не надає підстав для стягнення коштів в спірних правовідносинах, оскільки його застосування передбачається, якщо відповідачем не була сплачена основна сума заборгованості а не стягнення сум при наявних збитках, які належним чином не доведені позивачем.

Колегія суддів, з урахуванням зазначеного дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення обґрунтовано, з урахуванням матеріалів справи, тому рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2015 року у справі № 922/5720/15 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14 грудня 2015 року у справі № 922/5720/15 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 23.02.2016 р.

Головуючий суддя Черленяк М.І.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Хачатрян В.С.