ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016р. cправа№ 914/3783/15

за позовом: відкритого акціонерного товариства «Український інститут Автобусотролейбусобудування ВАТ «Укравтобуспром», м. Львів

до відповідача - 1: управління Державтоінспекції ГУ МВС України у Львівській області м. Львів

до відповідача 2: регіонального сервісного центру МВС України у Львівській області

про стягнення збитків

суддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 голова правління

від відповідача -1: ОСОБА_2 старший інспектор

від відповідача -2: ОСОБА_3 - представник

На розгляд до господарського суду Львівської області поступила позовна заява відкритого акціонерного товариства «Український інститут Автобусотролейбусобудування ВАТ «Укравтобуспром» до управління Державтоінспекції ГУ МВС України у Львівській області про стягнення 557 752,61 грн. збитків завданих неправомірними діями.

24.11.2015р. розгляд справи було відкладено на 08.12.2015р. з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

Ухвалою суду від 08.12.2015р. за клопотанням позивача в якості відповідача 2 до участі у даній справі було залучено регіональний сервісний центр МВС у Львівській області та відкладено розгляд справи на 12.01.2016р.

12.01.2016р. розгляд справи було відкладено на 02.02.2016р. з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

В судовому засіданні 02.02.2016р. суд перейшов до розгляду даної справи по суті.

Представник позивача розяснив суть позовних вимог, заявлені при поданні позову суми до стягнення підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві та додаткових поясненнях по суті спору.

Представник відповідача 2 подав суду відзив, в якому позовні вимоги заперечив в повному обсязі, а також зазначив, що регіональний сервісний центр МВС у Львівській області не є правонаступником УДАІ ГУМВС України у Львівській області, а тому не може нести відповідальність за дії іншої юридичної особи.

Ухвалою суду від 02.02.2016р. розгляд справи було відкладено на 16.02.2016р. Крім того, цією ж ухвалою суду було продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

16.02.2016р. розгляд справи було відкладено на 23.02.2016р. з підстав викладених у відповідній ухвалі суду.

В останньому судовому засіданні представник позивача підтримав раніше заявлені позовні вимоги та надав суду додаткові письмові пояснення.

Представники відповідачів проти позову заперечили з підстав викладених раніше у відзиві, а також письмових поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, судом зясовано:

На підставі акту планової перевірки від 24.03.2014р. та висновку комісії УДАІ ГУМВС у Львівській області від 07.04.2014р., реєстраційним повідомленням було тимчасово припинено видачу актів приймання-передачі, бланкової продукції ДАІ для оформлення виготовлених автобусів в збут (державну реєстрацію).

Такі дії та рішення відповідача були оскаржені позивачем в адміністративному порядку. Зокрема, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2014р. у справі №813/3388/14, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014р., позов позивача у даній справі було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано реєстраційне повідомлення №4/8-966 від 16.04.2014р. В частині вимог про визнання протиправними дії УДАІ ГУМВСУ у Львівській області щодо прийняття висновків, акту за результатами планової перевірки дотримання субєктом господарювання умов проведення торгової діяльності щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери від 23.03.2014р. відмовлено.

Як стверджує позивач, внаслідок дій відповідача - 1 (які були оскаржені в адміністративному порядку) ВАТ «Укравтобуспром» було завдано збитків, які були зумовлені вимушеним переходом до режиму часткового завантаження, вимушеним простоєм певних виробничих дільниць, 6 місячна затримка з реалізацією/збутом виготовлених автобусів, недоотримання планового прибутку, втратою потенційних замовників продукції.

Так, із розрахунку позивача, долученого до матеріалі справи, останній нарахував:

173 500,00 грн. - упущена вигода (неотриманий прибуток);

9 565,31 грн. пеня (розраховано від суми упущеної вигоди);

17 964,43 грн. інфляційні втрати (розраховано від суми упущеної вигоди);

191 622,88 грн. поточні витрати (зарплата,земельний податок, комунальні послуги тощо);

165 100,00 грн. втрачений прибуток (втрата потенційних покупців на 5 виготовлених автобусів).

Загальна сума нарахованих позивачем збитків, які останній просить суд стягнути в судовому порядку з відповідача складає 557 752,62 грн.

В обґрунтування понесених збитків у формі упущеної вигоди позивач зазначає наступне: згідно укладених господарських договорів (угод) між ВАТ «Укравтобуспром» і замовниками (договори №№ 8-13, 7-14, 1-14, 4-14, 06-11 з додатковою угодою), що були чинними на момент зупинки виробництва відповідачем-1 позивач зобов'язався виготовити та поставити замовникам 4 автобуси ТУР А407 та 1 автобус ТУР А041 разом з усіма документами, необхідними для державної реєстрації автобусів (п.гі. 1.1., додатку 2, п.2.5, 3.5, 4.1 - акти приймання-передачі, сертифікат відповідності тощо). Власне, неправомірна зупинка відповідачем-1 видачі і оформлення актів приймання-передачі (на бланках МВС суворої звітності, додатку 6 до Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 р.) унеможливила виконання своєчасне виконання своїх договірних зобовязань перед замовниками, що підтверджено і постановами/ухвалами 1-ї та апеляційної інстанції адміністративних судів, копії яких у матеріалах справи. Відтак, недоотриманий прибуток по вищенаведених угодах, як зазначає позивач склав 173 500,00 грн.

Щодо поточних витрат, які просить позивач стягнути з відповідача 1 за період з квітня по вересень 2014р., то вони складають 191 622,88 грн. Зокрема, як стверджує позивач, у звязку з неправомірними діями з боку УДАІ ГУМВСУ у Львівській області протягом спірного періоду в режимі неповної зайнятості позивач сплачував заробітну плату, податки, комунальні послуги.

165 100,00 грн. втраченого прибутку обґрунтовуються позивачем безповоротною втратою 5-ти потенційних клієнтів на купівлю 5-ти автобусів ТУР А407

Відповідач 1 повністю заперечив позовні вимоги. Так, у своєму відзиві останній зазначив, що дії УДАІ ГУМВС України у Львівській області в судовому порядку протиправними не визнавалися. Більше того, у згаданих рішеннях адміністративних судів позивачу по даній справі було відмовлено в задоволенні вимог «про визнання протиправними дій УДАІ ГУМВСУ у Львівській області щодо прийняття висновків, акту за результатами планової перевірки дотримання субєктом господарювання умов проведення торгової діяльності щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери від 23.03.2014р.». А тому, як зазначає відповідач, відсутні правові підстави для стягнення з УДАІ заявлених збитків через неправомірні дії. Крім того, відповідач 1 наголошує на тому, що позивачем не було надано суду достатньо належних та допустимих доказів як таких, що підтверджують вину відповідача 1 у заподіянні збитків, так і тих, що обґрунтовують власне кожну із складових частин нарахованих сум, їх розмір на підставі документів первинного бухгалтерського обліку.

В ході розгляду справи, за клопотанням позивача в якості відповідача 2 до участі в даній справі було залучено регіональний сервісний центр МВС України у Львівській області, до якого, за твердженням останнього, перейшли відповідні повноваження відділів РЕР управління Державтоінспекції ГУ МВС України у Львівській області (зокрема щодо дій, які були предметом розгляду вищенаведених адміністративних справ та через неправомірність яких, за твердженням позивача, він поніс збитки).

У своєму відзиві відповідач 2 підтримав позицію відповідача 1, а також зазначив, що як окрема юридична особа Регіональний сервісний центр МВС України у Львівській області утворений постановою КМУ від 28.10.2015р. №889, а в єдиному державному реєстрі зареєстрований 10.11.2015р, не є правонаступником будь кого, в тому числі й УДАІ ГУМВС України у Львівській області, а тому не може нести відповідальності за дії іншої юридичної особи.

Розглянувши доводи позовних вимог, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. При цьому, суд виходить з наступного:

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків, та моральної шкоди.

Так, статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, під збитками розуміються, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Приписами статті 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, відповідальність у вигляді відшкодування збитків за порушення господарського зобов'язання передбачена Господарським кодексом та Цивільним кодексом, як універсальний спосіб захисту прав, який дозволяє суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено, відшкодувати всі майнові витрати, викликані цим порушенням.

Відшкодування збитків, як вид господарсько-правової відповідальності, застосовується у всіх випадках, якщо інше прямо не передбачено законом.

Потерпіла сторона в силу приписів ч. 3 ст. 216 ГК України має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі, тобто обов'язок відшкодування збитків прямо випливає з положень закону, тому не потребує додаткового узгодження між сторонами договірних відносин саме право на відшкодування збитків.

При цьому, для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання; вина боржника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Так, позивач, звертаючись до господарського суду про стягнення збитків в сумі 557 752,62 грн., покликається на те, що такі збитки виникли внаслідок неправомірних дій відповідача 1 щодо прийняття висновків та акту за результатами планової перевірки дотримання субєктом господарювання умов проведення торгової діяльності щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери від 23.03.2014р. та винесення реєстраційного повідомлення про тимчасове припинення видачі актів приймання-передачі, бланкової продукції ДАІ для оформлення виготовлених автобусів в збут (державну реєстрацію).

Як на підставу своїх вимог, позивач покликається на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2014р. у справі №813/3388/14 залишене без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.10.2014р. якими визнано протиправним та скасовано реєстраційне повідомлення №4/8-966 від 16.04.2014р.

З долучених до матеріалів справи рішень судів вбачається, що в порядку адміністративного судочинства було встановлено, що прийнявши рішення у формі реєстраційного повідомлення про тимчасове припинення видачі актів приймання передачі бланкової продукції та висловивши пропозицію про припинення діяльності, пов'язаної з виробництвом транспортних засобів, відповідач - 1 вийшов за межі наданих Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» повноважень. Заборона в отриманні бланків актів приймання-передачі чи використання раніше отриманих таких актів, унеможливлює передачу готових транспортних засобів замовникам, а тому фактично призупиняє процес виробництва.

З правового аналізу вищезгаданих рішень адміністративних судів вбачається, що частково задовольняючи вимогу позивача про визнання протиправним та скасування реєстраційного повідомлення №4/8-966 від 16.04.2014р. суд насамперед виходив з того, що приймаючи таке рішення відповідач порушив саму процедуру проведення перевірки діяльності господарюючого субєкта (належне повідомлення останнього про перевірку, забезпечення участі у здійсненні такого заходу з боку субєкта який перевіряється тощо), що в свою чергу призвело до прийняття спірного реєстраційного повідомлення з перевищенням наданих відповідачу - 1 ЗУ «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» повноважень, а також з порушенням процедурних норм регламентованих «Порядком обліку, створення та ведення реєстру підприємств, установ, організацій та інших субєктів господарювання, які здійснюють торгівлю транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затверджених Наказом МВС №361 від 05.08.2010р.

В той же час, рішеннями адміністративних судів також встановлено, що сам акт перевірки лише фіксує обставини, встановлені під час перевірки та виявлені факти порушень законодавства. Акт не є остаточним документом, що зобов'язує до вчинення будь-яких дій, оскільки не носить обов'язкового характеру для особи, яка перевіряється, не встановлює, припиняє чи змінює правовідносин, прав та обов'язків осіб, не породжує правових наслідків, зокрема для позивача. Права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі такого акту.

З огляду на вищенаведене, господарський суд констатує, що в ході розгляду між сторонами адміністративного спору позивачу у даній справі було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій УДАІ ГУМВСУ у Львівській області щодо прийняття висновків та акту за результатами планової перевірки дотримання субєктом господарювання умов проведення торгової діяльності щодо оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами, оскільки законодавством передбачено право Державтоінспекції проводити перевірки та складати за їх результатами акти, в яких відображати певні висновки. А власне, сам висновок ОСОБА_4 за наслідками перевірки, а також правомірність відомостей зазначених в ньому стосовно переліку порушень з боку позивача порядку ведення господарської діяльності з виготовлення автобусів та їх складових частин не був обєктом судових розглядів та йому не було надано жодної правової оцінки.

За таких обставин, твердження позивача про те, що внаслідок таких дій відповідача - 1 було спричинено збитки позивачу та його господарській діяльності є необґрунтованим, оскільки факту неправомірності (безпідставності) встановлення в ході проведення перевірки порушень з боку ВАТ «Укравтобуспром» - не встановлено. А відтак, вина відповідача, як одна із обовязкових складових частин застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків позивачем не доведена.

Крім того, господарський суд вважає, що розрахунки збитків, які надані позивачем з їх обґрунтуванням є неналежними та недостатніми доказами та такими, що не підтверджують самого факту понесення цих витрат з боку ВАТ «Укравтобуспром». При цьому, суд виходить з наступного:

Так, позивач вимагає відшкодування упущеної вигоди (неотриманого прибутку) від реалізації 5 автобусів моделі А407 (33 020,00 грн. за кожний) та 1 автобусу моделі А049 (8 400,00 грн.). Однак, в ході розгляду даної справи, позивачем було підтверджено, що вказані автобуси, після поновлення видачі актів приймання-передачі (з жовтня 2014р.) були передані замовникам. З огляду на це, за таких обставин може мати місце виключно питання про порушення строків їх передачі замовнику, а не упущена вигода в розумінні ч. 1 ст. 225 ГК України. Проте, навіть в представлених суду документах позивачем не наведено доказів того, які саме умови договорів були порушені внаслідок невчасного виконання замовлення та відсутній розрахунок повязаних з цим понесених втрат чи можливих санкцій.

Разом з тим, необґрунтованим та безпідставним є нарахування позивачем на суму упущеної вигоди пені та інфляційних втрат.

Так, суд звертає увагу позивача на те, що обовязок сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та пеню за прострочення виконання зобовязання може виникати лише у звязку з невиконанням сторонами взятих на себе договірних або грошових зобовязань, а не з інших підстав (в даному випадку упущена вигода є не договірне зобовязання).

Така правова позиція господарського суду повністю кореспондується із положеннями п.5.2. постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14, зокрема обовязок сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобовязання до договором, повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобовязання за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав.

Щодо вимог позивача про стягнення поточних витрат в сумі 191 622,88 грн. та 165 100,00 грн. втраченого прибутку, то суд відмовляючи в їх задоволенні звертає увагу позивача, що останнім в обґрунтування нібито понесених поточних витрат (заробітна плата працівникам, земельний податок, комунальні послуги, амортизаційні витрати) не надано документів, які підтверджують сплату таких видатків. Крім того, в ході розгляду справи судом було встановлено, що протягом квітня-жовтня 2014р. (період дії заборони на видачу актів) підприємство позивача фактично продовжувало свою основну діяльність. Зокрема, як зазначається самим позивачем у травні 2014р. було виготовлено 3 автобуси марки А407, а у червні 2014р. ще один автобус марки А049. Тобто, підприємство, з початком дії заборони на видачу бланків прийому-передачі не зупинялося фактично до червня 2014р. А позивачем не надано пояснень щодо інших видів діяльності, які здійснювало підприємство у період з квітня по вересень 2014 року, який був отриманий прибуток від цих видів діяльності, які заходи вживались для зменшення постійних видатків підприємства тощо.

Стосовно заявленого до стягнення втраченого прибутку, то суд констатує, що позивачем не представлено жодних документів, які підтверджують розрахунок в частині упущеної вигоди у звязку з відмовою від укладання договорів на суму 165 100,00 тис. грн., оскільки долучені до матеріалів справи копії листів про наміри укласти договір та запити щодо можливої вартості робіт не можуть вважатись документами, які породжують юридичні наслідки. А тому, і в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає.

Так, беручи до уваги вищенаведене, а також враховуючи, що позивачем не було представлено суду належних та допустимих доказів вини відповідача - 1 у виникненні збитків, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, а також документально не підтверджено самого факту та розміру понесених збитків, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги відкритого акціонерного товариства «Український інститут Автобусотролейбусобудування» ВАТ «Укравтобуспром» задоволенню не підлягають.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 43,33,34,44,49,69,82,82-1,84,85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відкритого акціонерного товариства «Український інститут Автобусотролейбусобудування ВАТ «Укравтобуспром» відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

У судовому засіданні 23.02.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.02.2016р.

Суддя Юркевич М. В.