ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016р. Справа№ 916/3554/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «Варяг»

(м. Одеса)

до відповідача: Приватного підприємства «Деол Трейд» (м. Львів)

про: визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в договорі № 3/1-2-13/1101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів від 01 січня 2014 року.

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: Не зявився.

від відповідача: ОСОБА_1 довіреність № 04-07/15 від 06.07.2015 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Одеської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «Варяг» (м. Одеса) до Приватного підприємства «Деол Трейд» (м. Львів) про визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в договорі № 3/1-2-13/1101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів від 01 січня 2014 року.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.11.2015 року справу № 916/3554/15 передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 08.12.2015 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 18.12.2015 року. Ухвалою суду від 18.12.2015 року розгляд справи відкладено до 12.01.2016 року, в звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 12.01.2016 року розгляд справи відкладено до 20.01.2016 року, в звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 20.01.2016 року розгляд справи відкладено до 02.02.2016 року, в звязку з відсутністю представника позивача. Ухвалою суду від 02.02.2016 року розгляд справи відкладено до 11.02.2016 року, в звязку з відсутністю представника позивача та згідно клопотання відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 08.12.2015 року, про відкладення від 18.12.2015 року, від 12.01.2016 року, від 20.01.2016 року, від 02.02.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив.

Згідно п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 р. № 18 (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Доказом надсилання позивачу ухвали суду від 02.02.2016 р. про відкладення розгляду справи на 11.02.2016 р. є копія Списку № 119 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів 08.02.2016 року.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № НОМЕР_1 від 22.09.2015 р., Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «Варяг» знаходиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, місцезнаходження: 65023, Одеська обл., м. Одеса, Приморський р-н, вул. Новосельського, 64.

Відтак, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. До повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Інші адреси відповідача, крім вказаної у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ні позивачу, ні суду невідомо.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 08.12.2015 року, про відкладення від 18.12.2015 року, від 12.01.2016 року, від 20.01.2016 року, від 02.02.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

02.02.2016 року за вх. № 534/16 відповідач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України.

08.02.2016 роу за вх. № 5023/16 відповідач подав додаткові пояснення по справі.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 11.02.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 01 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «ВАРЯГ» (надалі позивач, «ТОВ «АБ «ВАРЯГ») та Приватним підприємством «Деол Трейд» (старе найменування - Приватне підприємство «Окко-бізнес») (надалі відповідач, «ПП «Деол Треид», був укладений Договір № 3/1-2-13/101 про надання послуг супроводу та охорони (надалі - Договір). Відповідно до умов цього Договору, позивач взяв на себе зобов'язання забезпечувати надання послуг супроводу та охорони вантажів відповідача, що перевозяться залізничним транспортом, а відповідач, у свою чергу, зобов'язався приймати надані послуги та своєчасно їх оплачувати. Сума даного Договору визначається як сумарна вартість послуг, наданих позивачем протягом строку його дії, яка зазначена в підписаних ОСОБА_2 приймання-передачі наданих послуг.

За твердженням позивача, вказаний Договір укладався на умовах, висунутих відповідачем, та за розробленою ним формою. При цьому, зазначений правочин був вчинений позивачем під впливом тяжких обставин, які виникли внаслідок економічної кризи та трагічних подій, що відбувалися в країні наприкінці 2013 року - початку 2014 року, в умовах повної відсутності попиту на послуги позивача з боку інших підприємств, і на вкрай невигідних для нього умовах. Внаслідок цього, позивач був змушений погодитися на нав'язане йому відповідачем третейське застереження, яке викладене в розділі 7. Договору (п. п. 7.1. - 7.4.).

Так, п. 7.1. Договору визначено, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього Договору, або в зв 'язку з ним (при його укладанні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеним і т. ін.) підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація», який знаходиться за адресою - м. Львів, вул. Героїв УПА, 72, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів.

Позивач зазначає, що п. 7.2. Договору встановлено, що Сторони прийшли до взаємної згоди про те, що третейський розгляд здійснюється Третейським судом, в складі одного третейського судді, який призначається в порядку, передбаченому Регламентом Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація».

В п. 7.3. Договору вказано, що Сторони визнають обов'язковість рішення обраного третейського суду, відповідно до статті 50 Закону України «Про третейські суди». Протокол засідання Третейського суду не ведеться.

Пунктом 7.4. Договору передбачено, що Сторони зобов'язуються сумлінно виконувати обов'язки і вимоги Третейського суду з метою об'єктивного розгляду спору. Рішення Третейського суду для Сторін є остаточним і підлягає виконанню.

Надалі за текстом вищевикладене іменується як «Третейське застереження».

ТОВ «АБ «ВАРЯГ», як позивач у спорі, вважає, що Третейське застереження, що викладене в Розділі 7. Договору (п. п. 7.1. - 7.4.), є таким, що не відповідає закону, та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, виходячи за наступного:

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме:

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між: сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

За змістом ст. 2 Закону України «Про третейські суди», третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Отже, на думку позивача, із Закону України «Про третейські суди» вбачається, що обов'язковою передумовою для укладення третейської угоди є наявність спору між ОСОБА_2 на момент її укладання.

Позивач наголошує, що Третейська угода між позивачем та відповідачем укладалася у вигляді Третейського застереження в Договорі, і відповідно дата її укладання співпадає із датою укладання Договору. В момент підписання Договору між позивачем та відповідачем ніякого спору не існувало.

Отже, на думку позивача, з цього слідує, що Третейська угода, викладена в Договорі у формі Третейського застереження, не мала на меті визначення порядку врегулювання існуючого між ОСОБА_2 наявного спору (оскільки такого спору не існувало), а навпаки - вона підписувалося з метою визначення порядку вирішення спірних питань, які можливо виникатимуть за договором у майбутньому, що повністю суперечить Закону України «Про третейські суди», оскільки, за змістом ст. ст. 2, 5, 12 цього Закону вбачається, що обов'язковою передумовою для укладення третейської угоди є наявність спору між: сторонами на момент її укладання. Тому Третейська угода, яка була укладена між позивачем та відповідачем за умови відсутності між ними спору на момент її укладання, є такою, що суперечить ст. ст. 2, 5,12 Закону України «Про третейські суди», що у свою чергу на підставі ст. ст. 203 та 215 ЦК України є підставою для визнання її недійсною.

Окрім того ч. 1 ст. 207 ГК України визначено , що господарське зобов'язання, яке не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін визнано судом недійсним повністю або в частині.

Позивач зазначає, що такий же самий правовий висновок щодо тлумачення положень Закону України «Про третейські суди» викладений в Ухвалі Верховного суду України від 12 серпня 2009 року у справі про визнання недійсною третейської угоди, з якої також вбачається, що обов 'язковою передумовою для укладання третейської угоди є наявність спору між ОСОБА_2 на момент її укладання. Вищенаведена правова позиція, викладена в Ухвалі Верховного суду України від 12 серпня 2009 року, стала судовим прецедентом та вже була врахована багатьма судами при вирішенні аналогічних спорів.

Також позивач вважає за необхідне звернути увагу суду на той факт, що угода про передачу всіх спорів на розгляд до третейського суду була підписана позивачем під впливом тяжких обставин і була нав'язана йому відповідачем, як головна умова для можливості укладання Договору, оскільки одержання заказу на надання послуг, які є предметом Договору, було вкрай необхідним для позивача для залишення його на ринку з метою подальшого провадження своєї діяльності.

Отже, на думку позивача, у випадку, якщо би позивач не погодився на Третейське застереження, запропоноване відповідачем, тоді відповідач взагалі би відмовився від співпраці із позивачем. Наявна в Договорі умова про Третейське застереження фактично позбавляє позивача права на звернення до Господарського суду, і відповідно до ч. 3 ст. 1 ГПК України є недійсною умовою. З викладеного вбачається, що підписання Третейської угоди у вигляді Третейського застереження в Договорі не було вільним волевиявленням позивача та суперечить п. 3 ст. 203 ЦК України, що на підставі ст. 215 ЦК України є підставою для визнання Третейської угоди недійсною.

Ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Враховуючи вищеописані обставини, позивач вважає, що Третейське застереження, викладене в Договорі, має бути визнане судом недійсним.

У відзиві на позовну заяву відповідач щодо тверджень позивача про те, що обов'язковою передумовою для укладення третейської угоди є наявність спору між сторонами на момент її укладення зазначає, що 01 січня 2014 року між Приватним підприємством «ОККО-Бізнес» (Замовник), яке було перейменовано в приватне підприємство «Деол Треид» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «Варяг» (Виконавець) було укладено Договір № 3/1-2-13/101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів (надалі - Договір), згідно умов якого, Виконавець забезпечує надання послуг супроводу та охорони вантажів Замовника, що перевозяться залізничним транспортом (далі - послуги), а Замовник зобов'язується приймати надані послуги та своєчасно їх оплачувати.

Відповідно до Розділу 7 Договору, позивач та відповідач прийшли взаємної згоди про те, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов Договору, або у зв'язку з ним підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація», який знаходиться за адресою - м. Львів, вул. Героїв УПА, 72.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 2 цього Закону визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

За твердженням відповідача, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою. Таким чином, третейське застереження, передбачене в розділі 7 Договору № 3/1-2-13/101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів від 01 січня 2014 року відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди».

Щодо тверджень позивача про те, що третейська угода була укладена під впливом тяжких обставин, то відповідач зазначає, що ПП «Деол Трейд» не погоджується також з твердженнями позивача про те, що угода про передачу всіх спорів на розгляд до третейського суду була підписана позивачем під впливом тяжких обставин і була нав'язана йому відповідачем як головна умова для можливості укладання Договору.

За твердженням відповідача, підписи сторін на спірному договорі, засвідчені відбитками печаток сторін, свідчать про те, що на момент його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, договір був укладений у повній відповідності з вимогами законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені. Умови договору були погоджені позивачем, ним не заперечувались та в подальшому були схвалені шляхом вчинення дій, направлених на виконання договору.

На думку відповідача, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України, необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Проте, за твердженням відповідача, позивачем не доведено належними та допустимими засобами доказування, відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 ГПК України, існування тяжких обставин (їх крайньої форми), з якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання спірного Договору недійсним.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 59 ГПК України та враховуючи відсутність підстав для визнання третейського застереження недійсним, відповідач просить відмовити ТОВ «Агенція безпеки «ВАРЯГ» в задоволенні позову в повному обсязі.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 01 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «ВАРЯГ» (надалі позивач, «ТОВ «АБ «ВАРЯГ») та Приватним підприємством «Деол Трейд» (старе найменування - Приватне підприємство «Окко-бізнес») (надалі відповідач, «ПП «Деол Треид», був укладений Договір № 3/1-2-13/101 про надання послуг супроводу та охорони (надалі - Договір). Відповідно до умов цього Договору, позивач взяв на себе зобов'язання забезпечувати надання послуг супроводу та охорони вантажів відповідача, що перевозяться залізничним транспортом, а відповідач, у свою чергу, зобов'язався приймати надані послуги та своєчасно їх оплачувати. Сума даного Договору визначається як сумарна вартість послуг, наданих позивачем протягом строку його дії, яка зазначена в підписаних ОСОБА_2 приймання-передачі наданих послуг.

Так, п. 7.1. Договору визначено, що всі спори і розбіжності, що можуть виникнути між сторонами із умов цього Договору, або в зв 'язку з ним (при його укладанні, виконанні, зміні, розірванні, припиненні, визнанні неукладеним і т. ін.) підлягають вирішенню Постійно діючим третейським судом при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація», який знаходиться за адресою - м. Львів, вул. Героїв УПА, 72, якщо попередньо не досягнуто згоди шляхом переговорів.

Пунктом 7.2. Договору встановлено, що Сторони прийшли до взаємної згоди про те, що третейський розгляд здійснюється Третейським судом, в складі одного третейського судді, який призначається в порядку, передбаченому Регламентом Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Всеукраїнська інвестиційна асоціація».

В п. 7.3. Договору вказано, що Сторони визнають обов'язковість рішення обраного третейського суду відповідно до статті 50 Закону України «Про третейські суди». Протокол засідання Третейського суду не ведеться.

Пунктом 7.4. Договору передбачено, що Сторони зобов'язуються сумлінно виконувати обов'язки і вимоги Третейського суду з метою об'єктивного розгляду спору. Рішення третейського суду для Сторін є остаточним і підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про третейські суди», юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Статтею 2 цього Закону визначено, що третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається в письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 910/13652/15 та від 24.11.2015 р. у справі № 910/12771/15, а також у постанові Верховного суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 3-37гс15.

Таким чином, третейське застереження, передбачене в розділі 7 Договору № 3/1-2-13/101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів від 01 січня 2014 року відповідає приписам статей 2, 5, 12 Закону України «Про третейські суди».

Щодо тверджень позивача про те, що третейська угода була укладена під впливом тяжких обставин, то виходячи з наданих позивачем доказів не можливо погодитися ні з ними, ні з твердженнями позивача про те, що угода про передачу всіх спорів на розгляд до третейського суду була підписана позивачем під впливом тяжких обставин і була нав'язана йому відповідачем як головна умова для можливості укладання Договору.

Також, згідно зі ст. 6 ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тому, підписи сторін на спірному договорі, засвідчені відбитками печаток сторін, свідчать про те, що на момент його укладення сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, договір був укладений у повній відповідності з вимогами законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені. Умови договору були погоджені позивачем, ним не заперечувались та в подальшому були схвалені шляхом вчинення дій, направлених на виконання договору.

Згідно п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

При цьому в пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України, необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Виходячи з аналізу поданих учасниками процесу доказів, можна прийти до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 ГПК України існування тяжких обставин, за якими положення статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання спірного Договору недійсним.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. 59 ГПК України та враховуючи відсутність підстав для визнання третейського застереження недійсним, слід визнати відсутність підстав до задоволення позовних вимог.

Крім того, позивач не позбавлений права звернутися до господарського суду у відповідності до положень XIV-1 ГПК України за захистом своїх прав та інтересів.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенція безпеки «Варяг» до Приватного підприємства «Деол Трейд» про визнання недійсним третейського застереження, яке міститься в договорі № 3/1-2-13/1101 про надання послуг супроводу та охорони вантажів від 01 січня 2014 року не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що діяв на момент подачі позову, ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 1827,00 грн., та не більше 60 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав квитанцію № 279 від 26.08.2015 року на суму 1218,00 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено 15.02.2016 року.