ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016 року Справа № 904/6692/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Величко Н.Л., Іванов О.Г.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, представник, довіреність №б/н від 02.03.2011р.

від позивача: ОСОБА_2, директор, паспорт серія АК469590 від 02.03.1999р.

від відповідача: ОСОБА_3, представник, довіреність №б/н від 20.02.2015р.

від відповідача: ОСОБА_4, представник, довіреність №б/н від 20.02.2015р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2015р. у справі №904/6692/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант", м. Дніпропетровськ

до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний", м.Дніпропетровськ

про визнання правочину недійсним та стягнення збитків у розмірі 12678,56 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлант" звернулося у липні 2015 року із позовом до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" з вимогами про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р., як такого, що був вчинений під впливом обману, та стягнення спричинених внаслідок цього збитків у сумі 12678,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що 31.12.2008р. між ТОВ "Атлант" та Житлово-будівельним кооперативом №68 "Мирний" був укладений договір оренди нежитлових приміщень загальною площею 50 м кв., розташованих на першому поверсі будинку № 10 по вул. Героїв Сталінграду у м. Дніпропетровську. Спираючись на норми статей 203, 215, 216, 229 та 230 Цивільного кодексу України, позивач просив визнати недійсним укладений між сторонами договір оренди від 31.12.2008р., з тих підстав, що відповідач, як сторона спірного правочину, навмисно ввів другу сторону (позивача) в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме наявності у відповідача права власності на означене орендоване приміщення.

Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, позивач, посилаючись на норми статей 15 і 16 Цивільного кодексу України, статті 1 Господарського процесуального кодексу України, зазначає, що охоронюваний законом інтерес полягає в тому, аби шляхом визнання недійсним правочину вчиненого під впливом обману домогтися від відповідача відшкодування збитків у розмірі та порядку, визначеному частиною 2 статті 230 Цивільного кодексу України.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2015р. у справі №904/6692/15 (суддя Ніколенко М.О.) в позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант" до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р. та стягнення збитків у розмірі 12678,56 грн. відмовлено.

Означене рішення місцевого господарського суду вмотивоване тим, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Інформація про наявність (відсутність) у наймодавця права власності, майнових прав, або наявність інших повноважень на укладення договору найму є суттєвою для укладення договору оренди (найму). Із матеріалів справи суд встановив, що відповідач не отримав права власності на спірне майно за будь-якими правочинами, а ствердження відповідача про виникнення у нього права власності на приміщення, яке було предметом оренди, внаслідок його створення, за оцінками суду, не підтверджено належними доказами щодо набуття права власності у встановленому порядку. Водночас суд встановив, що відповідач вважає себе власником спірних приміщень і при цьому відсутні будь-які докази того, що відповідач усвідомлює факт відсутності в нього права власності на спірне приміщення, що виключає наявність в його діях ознак умислу щодо введення в оману позивача з приводу цих обставин. Встановивши відсутність ознак навмисного обману, суд відмовив позивачеві в його позові.

Відповідач (ОК "ЖБК №68 "Мирний"), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2015р. у справі №904/6692/1, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що в цілому місцевим господарським судом прийнято правильне рішення у даній справі, в той же час відповідач не погоджується з наведеним у рішенні обґрунтуванням.

Відповідач вказує на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування своїх доводів відповідач вказує на те, що питання про право власності розглядалось судами в багатьох справах, натомість суд не взяв до уваги встановлений судами факт законного володіння, користування та розпорядження відповідачем спірним приміщенням на підставі введення в експлуатацію 5-ти поверхового житлового будинку в цілому. Так, за твердженням відповідача, судом не враховано рішення виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 11.01.1996р. про затвердження актів приймання будинку державною комісією в експлуатацію, постанову ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 01.06.1962р. №561, постанову ЦК КПРС та Ради Міністрів УРСР від 10.07.1962р. №769 "Про індивідуальне та кооперативне житлове будівництво", які діяли на час будівництва і визначали замовників та забудовників будівництва, інші документи. Не взято до уваги, що у справі №10/5005/13036/2011 суд апеляційної інстанції встановив, що житловий будинок №10 по вул. Г.Сталінграду відповідно до довідки КП "ДМБТІ" Дніпропетровської обласної ради від 09.11.2011р., у цілому зареєстрований за ОК "ЖБК №68 "Мирний" на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №1549 від 19.06.2003р. Відповідний запис зроблено в обліковий книзі №41-ЖЮ-3030-55 від 24.11.2009р. Скаржник вважає, що судом з формальних ознак без врахування інших обставин, з порушенням ч. 3 ст. 35 ГПК України зроблено помилковий висновок про те, що відповідач не є замовником будівництва житлового будинку по вул. Героїв Сталінграду, 10. Вказує, що помилкові висновки суду можуть мати вплив на розгляд кримінальної справи, яка на цей час розглядається в Кіровському районному суді м.Дніпропетровська та використані директором ТОВ "Атлант" ОСОБА_2, як преюдиційні факти. Зазначає, що рішення Державного арбітражу Дніпропетровської області від 12.12.1988р. у справі №Д3-151, яким ЖБК-68 "Мирний" зобов'язано укласти договір оренди спірного приміщення, також вказує на преюдиційність факту законного володіння, користування та розпорядження відповідачем спірного приміщення. Крім того, скаржник вказує на те, що суд проігнорував заявлене клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, не прийнявши до уваги, що у постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 судом вже було відмовлено ТОВ "Атлант" в позові про визнання недійсними низки договорів оренди, включаючи договір від 31.12.2008р., на підставі встановленого факту відсутності порушення прав та інтересів позивача. Тому просить змінити оскаржене у даній справі рішення суду першої інстанції, виключивши з мотивувальної частини цього рішення висновки суду:

- про відсутність підстав вважати ОК "ЖБК №68 "Мирний" (попередника ЖБК-68 "Мирний") замовником житлового будинку, розташованого за адресою вул. Героїв Сталінграду, 10 у м. Дніпропетровськ;

- про відсутність належних доказів того, що ОК "ЖБК №68 "Мирний" набув право власності на нежитлові приміщення першого поверху розташовані за адресою вул. Героїв Сталінграду, 10 у м. Дніпропетровськ;

- про відсутність належних доказів, які б свідчили про наявність у ОК "ЖБК №68 "Мирний" інших майнових прав, відповідно до яких в нього могло виникнути право надавати його в оренду.

Позивач (ТОВ "Атлант") у відзиві на апеляційну скаргу вважає її необґрунтованою. Зазначає, що ОК "ЖБК №68 "Мирний" станом на час укладення спірного договору, як і на даний час, не був та не є власником нежитлових приміщень розташованих у м.Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі. Цей факт встановлено в судових рішеннях, які набрали чинності (в постановах Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 та від 17.07.2014р. у справі №904/8464/13, в постанові Вищого господарського кодексу України від 20.05.2015р. у справі №904/9637/14) та в силу ч. 3 ст. 35 ГПК України не має доказуватися при розгляді будь-якої іншої справи за участю позивача та відповідача. Вважає, що у даній справі встановленню підлягають лише обставини порушення спірним договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Також, позивач посилається на висновок науково-правової експертизи Інституту держави і права ім. В.М. Корецького Національної академії наук України від 27.06.2014р., в якому зазначено, що законодавство СРСР 1960-х років не передбачало можливості набуття житлово-будівельними кооперативами права власності на вбудовані нежитлові приміщення у житлових будинках. Відносно реєстраційного посвідчення на житловий будинок №10 по вул. Героїв Сталінграду в м. Дніпропетровську, на яке посилається відповідач, зазначає, що наявні у справі докази вказують на те, що воно є сфальсифікованим.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. апеляційна скарга Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2015р. у справі №904/6692/15 була прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Євстигнеєв О.С. (доповідач), судді - Бахмат Р.М., Кощеєв І.М.

У зв'язку з перебуванням судді-доповідача ОСОБА_5 у відрядженні, на підставі розпорядження керівника апарату суду від 15.12.2015р. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи, за результатами якого справу №904/6692/15 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Подобєд І.М. (доповідач), судді - Величко Н.Л., Іванов О.Г.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, між Житлово-будівельним кооперативом №68 "Мирний" (Орендодавець), правонаступником якого є Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" (надалі відповідач) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Атлант" (Орендар, надалі - позивач) був укладений договір оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р. (а.с. 38-41 т. 1).

Згідно пп. 1.1. вказаного вище Договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення, розташоване у м.Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10, на першому поверсі, загальною площею 50 м кв. і яке позначене на плані, що додається до цього Договору (надалі іменується «орендоване майно») для використання його під офіс, склад.

Строк оренди за договором становив 11,5 місяців (пункт 1.2. Договору).

В пункті 1.3. вказаного Договору сторони обумовили, що якщо жодна сторона за один місяць до закінчення строку оренди не заявить про намір припинити цей договір, строк оренди автоматично пролонгується на строк вказаний у п. 1.2. договору.

За умовами п. 2.1. вказаного Договору, Орендодавець протягом тижня з дня набрання чинності цим Договором передає, а Орендар приймає у користування орендоване майно, що оформлюється відповідним актом, який підписується сторонами.

В матеріалах справи відсутній акт передачі орендованого майна від Орендаря до Орендодавця, проте сторони не заперечують факту отримання позивачем у користування означеного приміщення та його використання певний час.

Надані позивачем банківські виписки (а.с. 42-50 т. 1) підтверджують перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів у якості плати за оренду приміщення згідно договору б/н від 31.12.2008р.: за квітень 2009 року в сумі 887,80 грн., за травень 2009 року в сумі 908,58 грн., за червень 2009 року в сумі 908,58 грн., за липень 2009 року в сумі 908,58 грн., за серпень 2009 року в сумі 908,58 грн., за вересень 2009 року в сумі 908,58 грн. за жовтень 2009 року в сумі 908,58 грн., а всього на загальну суму 6339,28 грн.

Наведені вище обставин свідчать, що означений договір оренди від 31.12.2008р. фактично виконувався його сторонами.

У липні 2015 року позивач звернувся до відповідача із позовом, в якому просив суд, посилаючись на норми статей 203, 215, 216, 229 та 230 Цивільного кодексу України визнати недійсним означений договір оренди від 31.12.2008р., з тих підстав, що відповідач, як сторона спірного правочину, навмисно ввів другу сторону (позивача) в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме наявності у відповідача права власності на означене орендоване приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що будь-яких правовстановлюючих документів на згаданий вище об'єкт нерухомості не бачив та від відповідача не отримував. Вказує, що відповідач станом на час укладення спірного договору, так само як і на даний час, не був та не є власником означених нежитлових приміщень і цей юридично-значимий факт встановлено в судових рішеннях, які набрали чинності (в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі № 904/8506/13 та в постанові Вищого господарського суду України від 20.05.2015р. у справі №904/9637/14) та не мають доказуватися при розгляді будь-якої іншої справи за участю позивача та відповідача. Вказує, що у справі №904/8506/13 ТОВ "Атлант" обґрунтував свої вимоги з посиланням на ст.ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що ОК "ЖБК №68 "Мирний" не будучи власником нежитлових приміщень, які передавались в оренду, не мав права розпоряджатися цими приміщеннями, тобто посилався на ту обставину, що спірний право чин мав дефект суб'єктного складу. В даному ж спорі ТОВ "Атлант" обґрунтовує свої вимоги з посиланням на ст.ст. 215, 216 та 230 Цивільного кодексу України (вчинення правочину під впливом обману) та ст.1212 Цивільного кодексу України (безпідставно набуте майно), зазначаючи, що ОК ЖБК №68 "Мирний", як сторона правочину навмисно ввела другу сторону (ТОВ "Атлант") в оману щодо обставин, які мають істотне значення (відсутність права власності) та отримало від ТОВ "Атлант" грошові кошти без достатньої правової підстави. Отже, ТОВ "Атлант" посилатиметься на ту обставину, що спірний правочин мав дефект волі. Обґрунтовуючи необхідність звернення до суду за захистом своїх прав, позивач, із посиланням на ст.ст. 15 ч.1, 16 ч.1 та ст. 1 ГПК України, зазначає, що охоронюваний законом інтерес полягає в тому, аби шляхом визнання недійсним правочину вчиненого під впливом обману домогтися від відповідача відшкодування збитків у розмірі та порядку, визначеному ч.2 ст. 230 Цивільного кодексу України. Вважає, що таким чином, у сукупності з приписами ст.ст. 15, 16, 215, 216 та 230 Цивільного кодексу України та ст. 1 ГПК України, позивач наділений правом на звернення до суду з відповідним позовом.

Безпосередньо щодо спірних обставин позивач вказує, що відповідач по справі постійно наполягає на тому, що і станом на 31.12.2008р., і станом на сьогоднішній день він є власником нежитлового приміщення першого поверху п'ятиповерхового будинку, розташованому за адресою: місто Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, будинок 10. Оскільки дана інформація не відповідає дійсності та не підтверджується документально, то, на думку позивача, варто прийти до беззаперечного висновку про те, що відповідач 31.12.2008р. повідомив позивачеві відомості, які не відповідають дійсності. Отже, за твердженням позивача, відповідач, як сторона спірного правочину ввела другу сторону (позивача) в оману щодо певних обставин (наявності права власності). Довівши до відома позивача інформацію про наявність у відповідача права власності на спірний об'єкт нерухомості, останній створив враження про наявність у нього й прав наймодавця, визначених ст.ст. 759-761 Цивільного кодексу України, згідно яких право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. За твердженням позивача, оскільки обставина стосовно прав відповідача, як сторони спірного правочину, має істотне значення, то можна прийти до беззаперечного висновку, що відповідач ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Вказує, що усвідомлення винним протиправності і карності вчиненого ним діяння не є обов'язковою ознакою умислу: за загальним правилом незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст. 68 Конституції України). Відтак позивач, вважає, що цілком очевидно, що відсутність державної реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості за відповідачем, в силу положень спеціального закону (Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. №1952-ІV), свідчить про відсутність у відповідача і права власності на такий обєкт. Та обставина, що відповідач, а точніше уповноважена особа відповідача, не усвідомлював факт, що відповідач не є власником спірного об'єкта нерухомості, на думку позивача, не має правового значення, знов ж таки з огляду на приписи ст. 68 Конституції України. Позивач вказує, що відповідач зобовязаний був знати, що спірний об'єкт нерухомого майна не є його власністю відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. №1952-ІV. Вказує також, що чітко визначеною метою відповідача у спірному договорі було отримання вигоди у вигляді орендної плати у розмірі 17,00 грн. за 1 м кв. Позивач зазначає, що він зазнав збитків у вигляді втрати майна, зокрема, грошових коштів (ст. 192 Цивільного кодексу України). За спірним договором відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 6339,28 грн., що підтверджується банківськими виписками, а отже, відповідно до ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України, відповідач повинен відшкодувати позивачеві збитки в подвійному розмірі, що складає 12678,56 грн. Вказує, що наявність усвідомлення відповідачем неправомірності своїх дій, спрямованих на здавання в оренду чужого майна є очевидною, а розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, яке стосується об'єкта оренди та прав відносно нього, свідчить про усвідомлення останнім неправомірного характеру свого діяння та передбачення його негативних наслідків безпідставне збагачення за рахунок позивача. Все вищенаведене, на переконання позивача, свідчить про наявність у діях відповідача прямого умислу. Підсумовуючи позивач стверджує, що оскільки обставина стосовно прав відповідача на об'єкт нерухомого майна має істотне значення, то можна прийти до беззаперечного висновку, що відповідач навмисно (умисно) ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а отже має відшкодувати позивачеві збитки.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Стаття 759 Цивільного кодексу України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України визначає, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (не споживана річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом договору найму можуть бути майнові права (частина 2 статті 760 Цивільного кодексу України).

За приписами статті 761 Цивільного кодексу України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Досягнувши згоди з усіх істотних умов договору, склавши правочин в письмовій формі і скріпивши його підписами, сторони тим самим виявили своє волевиявлення на укладення договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р.

Звертаючись до місцевого господарського суду з позовними вимогами позивач вказав, що спірний договір укладений з дефектом волі (невідповідність волі та волевиявлення), що є порушенням частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 Цивільного кодексу України, є важливим елементом, без якого укладення договору неможливе.

Договір укладений під впливом обману, відноситься до договорів укладених з дефектами волі.

Відповідно до частини 1 статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 статті 229 Цивільного кодексу України передбачено, що до обставин, які мають істотне значення, відносяться обставини щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 229 - 233 Цивільного кодексу України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно роз'яснень, наданих в абзацах другому та четвертому підпункту 2.1 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У підпункті 3.10 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", розясненого господарським судам, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Як вірно визначив місцевий господарський суд, для правильного та справедливого вирішення цього спору необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон (стаття 230 Цивільного кодексу України) пов'язує визнання оспорюваного договору недійсними на момент його укладення. Під час розгляду спору суду необхідно встановити наступне: чи є інформація про наявність (відсутність) права власності на спірне приміщення істотною для укладання такого типу договорів, чи є відповідач власником спірних приміщень, чи усвідомлював він ці обставини, чи вводив відповідач своїми діями (або бездіяльністю) позивача в оману, з яким умислом ці дії вчинялись відповідачем.

За вимогами частини 1 статті 33 та частини 2 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Отже, господарський суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

На підтвердження спірних обставин сторонами були надані суду першої інстанції такі докази:

- постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі № 904/8506/13 про визнання недійсними договорів оренди (а.с. 18-25 або 234-237 т. 1);

- постанова Вищого господарського суду України від 20.05.2015р. у справі №904/9637/14 (а.с. 26-29 т.1);

- договір оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р. (а.с. 38-41 т.1);

- банківські виписки (а.с. 42-50 т.1);

- копія реєстраційного посвідчення (а.с. 56 т.1);

- копія інвентарної картки (а.с.57 т.1);

- Витяг з реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с. 58-60 т.1);

- копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" (а.с. 69 т. 1);

- копія Статуту Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" (а.с. 70-79 т.1);

- копія Довідки АА №041225 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) (а.с 80 т. 1);

- копія Виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, надана Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" за 24 листопада 2009 р. (а.с. 81 т.1);

- копія листа-відповіді Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 08.06.2015р. вих. № 6243 адресованого голові ОК ЖБК-68 "Мирний" ОСОБА_3 (а.с. 81 т.1);

- копія реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 25 серпня 1987 року (а.с. 83 т.1);

- копія рішення державного арбітражу Дніпропетровської області від 12.12.88р. у справі №Д3-151 (а.с. 84 т.1);

- копія постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2014р. у справі № 10/5005/13036/2011 про визнання в порядку набувальної давності права власності на нежитлові приміщення (а.с. 85-91 т.1);

- копія постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.03.2015р. у справі №904/9637/14 про визнання Договору від 01.01.2006р. оренди нежитлових приміщень недійсним (а.с. 92-94 т.1);

- копія інвентарної картки №1 обліку основних засобів (для будівель та споруд) ЖБК №68 "Мирний" (а.с.95 т.1);

- копія витягу з Технічного паспорту на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок №10 по вул. Героїв Сталінграда, виготовленого за станом на 15.03.1966р. (копія на 15.11.2004р.) (а.с. 96-98 т.1);

- копія Виписки з протоколу загальних зборів членів ЖСК-68 "Мирний" (а.с. 99 т.1);

- копія Рішення Виконкому Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих від 12 лютого 1966 р. №93 "Про будівництво ресторану в парку ім. Шевченко міста Дніпропетровськ" (а.с. 105 або 232 т.1);

- копія заяви від 26 квітня 2005 року ЖБК - 68 "Мирний" про реєстрацію права власності на нерухоме майно житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Героїв Сталінграду, 10 (а.с. 106 т.1);

- копія рішення Виконкому Дніпропетровської міськради трудящих від 11 січня 1966 року №10 § 6 "Про затвердження акта держкомісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку на 40 квартир житловою площею 1109 по вул. Дніпропетровській №10 (будівельний №15) для ЖБК -68 "Мирний" (а.с. 107 або 181 т.1, або а.с. 30 т.2);

- копія рішення Виконкому Дніпропетровської міськради депутатів трудящих від 11.01.66 року § 7 "Про затвердження акта держкомісії приймання в експлуатацію житлового будинку на 64 квартири житловою площею 1744 кв.м по вул. Дніпропетровській №10 (будівельний №16) для ЖСК "Мирний" (а.с. 108 або а.с. 180 т.1, або а.с. 31 т.2);

- копія рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.03 №1549 "Про проведення реєстрації багатоквартирних будинків, що перебувають на утриманні обєднань співвласників (власників квартир і нежитлових приміщень), або юридичних осіб балансоутримувачів незалежно від форм власності" (а.с 109-110 т.1);

- копія листа-відповіді від 11.03.05 вих. №12/9-1491 Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, адресованого Житлово-будівельному кооперативу №68 "Мирний" (а.с. 111 т. 1);

- копія листа-відповіді Комітету комунальної власності від 08.09.04 вих. №5/3//2917 адресованого голові ЖБК-68 "Мирний" ОСОБА_3 (а.с. 112 т.1);

- копія ОСОБА_6 Державного приймання будівлі (споруди) жил будинку на 40 квартир по вул. Дніпропетровській №10 від 10 січня 1966 року (буд. №15 кв.48) (а.с. 113-116 т.1);

- копія ОСОБА_6 Державного приймання будівлі (споруди) жилий будинок буд-й №16 кварталу №48 по вул. Дніпропетровській №10 (буд. №15 кв.48) від 11 січня 1966 року (а.с. 117-121 т.1);

- копія Довідки Житлово-будівельного кооперативу №68 "Мирний" адресованої Керівнику КП "ДМБТІ" ОСОБА_7 (а.с. 122 т. 1);

- копія Довідка бухгалтера ЖБК-68 ОСОБА_8 (а.с.123 т.1);

- копія Правил кредитування кооперативного житлового будівництва», затв. Будбанком СРСР 12.06.1965 №153 (документ наданий КонсультантПлюс, дата збереження 31.10.2013р.) (а.с. 124-130 т.1);

- копія постанови Ради Міністрів СРСР від 19 листопада 1964р. №943 "Про подальший розвиток кооперативного житлового будівництва" (СП СРСР, 1964, №25, ст. 147) (а.с. 131-134 т.1);

- копія постанови Центрального комітету КПРС Ради Міністрів СРСР від 1 червня 1962р. №561 "Про індивідуальне і кооперативне житлове будівництво" (СП, 1962, №12, ст.93) (а.с. 135-137).

Вирішуючи даний спір, місцевий господарський суд виходив із того, що із матеріалів справи вбачається, що відповідач не отримував право власності на спірне майно за будь-якими правочинами. Більш того, за його твердженням, право власності на приміщення в нього виникло внаслідок його створення.

Також суд виходив із того, що внаслідок віддаленості в часі відносин щодо фінансування будівництва житлового будинку, в якому знаходиться спірне приміщення, неможливо достовірно встановити джерела фінансування (централізоване або власні кошти підприємства) саме спірного приміщення, оскільки відсутні платіжні документи первинного бухгалтерського обліку та відсутня можливість їх відновити. Однак, не зважаючи на це, за змістом ОСОБА_6 приймання будинків державною комісією, можна встановити замовника будівництва.

Так із наданих сторонами доказів місцевим господарським судом у даній справі встановлено, що:

«З тексту ОСОБА_6 приймання будинку державною комісії вбачається, що відповідач (його попередник) не були замовником будівництва. Відсутні докази про передачу йому об'єкту будівництва іншим чином. А отже, відсутні належні докази того, що відповідач набув право власності на спірне приміщення (розташоване у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі) у встановленому на той час порядку. Тому, відсутні підстави вважати відповідача власником цього приміщення. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про наявність у відповідача інших майнових прав, відповідно до яких в нього могло виникнути право надавати його в оренду позивачу».

На підставі встановлених вище обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач вважає себе власником спірних приміщень. При цьому відсутні будь-які докази того, що відповідач усвідомлює факт відсутності в нього права власності на спірне приміщення, що виключає наявність в його діях ознак умислу щодо введення в оману позивача з приводу цих обставин.

За загальним висновком місцевого господарського суду, за таких обставин відсутні ознаки навмисного обману, а тому в позові слід відмовити.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, дослідивши доводи апеляційної скарги відповідача, погоджується з тим, що загальний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є вірним, однак при цьому колегія суддів вважає, що окремі попередні висновки місцевого господарського суду були зроблені на підставі невірно встановлених обставин справи, виходячи з наступного.

Із пояснень позивача у даній справі вбачається, що спір між цими ж сторонами про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р., в якому позивач обґрунтовував свої вимоги, посилаючись на ст.ст. 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що відповідач не є власником переданих в оренду нежитлових приміщень, вже був вирішений під час розгляду господарськими судами справи №904/8506/13.

В даному ж випадку вимоги позивача ґрунтуються на ст.ст. 215, 216, ст. 230, ст. 1212 ЦК України. Позивач вважає, що правочин був вчинений під впливом обману (з огляду на відсутність права власності у відповідача) та відповідач отримав грошові кошти без достатньої правової підстави.

Натомість, як вважає відповідач, предметом розгляду даної справи є не питання визначення власника спірного нежитлового приміщення, а питання визнання укладеного сторонами 31.12.2008р. договору оренди нежитлових приміщень недійсним.

На підтвердження своїх вимог у апеляційній скарзі відповідач надав суду апеляційної інстанції у якості доказів, які не вивчалися судом першої інстанції:

- копію ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2013 року у справі №1кп/0203/159/2 (№203/2892/1) за кримінальним провадженням відносно ОСОБА_2 ОСОБА_2 Магомедовича обвинуваченого за ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 364-1 України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000689 29.12.2012р. (а.с. 216-217 т.1);

- копію господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2013р. у справі №904/8506/13 про визнання недійсних договорів оренди (а.с. 218-220);

- копію рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11.03.2014р. у справі №904/8464/13 про визнання недійсним правочину (а.с. 221-224 т.1);

- копію Статуту кооперативу ЖБК №68 при підприємстві п/с 186 - у первинній редакції (а.с. 12-24 т.2);

- копії довідок Форма-3/а про вартість виконаних робіт за серпень 1965 р. (а.с. 26-27 т.2);

- копію листа Дніпропетровської обласної контори Загальнорадянського банку фінансування капітальних вкладень Будбанк СРСР від 14.04.66р. №ДК-42 н адресованого голові ЖБК "Мирний" тов. Радіонову у відповідь на лист від 17.04.1966р. № 17 (а.с. 28 т.2);

- копію листа голови ЖБК №68 "Мирний" Радіонова від 25.08.1964р. начальнику УКС Міськради ОСОБА_6 (а.с. 29 т.2);

- копію довідки без дати та без номеру, виданої головою ЖБК № 68 "Мирний" Радіоновим та казначеєм Коломоєц Держуправлінню Обласної контори Будбанка (а.с. 32 т.2).

Позивач зі своєї сторони на підтвердження заперечень проти апеляційній скарги відповідача надав суду апеляційної інстанції у якості доказів, які не вивчалися судом першої інстанції:

- копію листа-відповіді Державного архіву Дніпропетровської області від 7 вересня 2015р. вих. № 784/0/126-15 на №2/3-587 від 27.08.2015р., адресованого Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (а.с. 233 т.1), в якому зазначено, що Державний архів Дніпропетровської області повідомляє, що запитуване рішення виконкому Дніпропетровської міської ради №93 не співпадає із вказаною вами датою. Рішення №93 було прийнято виконкомом Дніпропетровської міської ради 93 лютого 1966 року. Пошукова робота неможлива через відсутність необхідної тематичної інформації;

- копію постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 17.07.2014р. у справі №904/8464/13 про визнання недійсним правочину (а.с. 238-242 т.1);

- копію постанови Вищого господарського суду України від 20.05.2015 року у справі №904/9637/14 про визнання договору оренди нежитлових приміщень від 01.01.06р недійсним (а.с 243-246 т.1);

- копію Висновку від 27.06.2014р. №126/72-е науково-правової експертизи, виконаної Науково-правовою експертизою при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України на запит ТОВ "Атлант" у відповідності із Законом України "Про наукову і науково-технічну експертизу" (а.с. 247-254 т.1);

- копію листа-запита від 27.08.2015р. №2/3-587 Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення до Державного архіву Дніпропетровської області про надання копії рішення міськвиконкому №93 за червень 1966 року з доданими до нього матеріалами у разі наявності (а.с. 255 т.1).

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів встановила, що всі документальні докази, які надавались суду позивачем та відповідачем, спрямовані сторонами насамперед на доказування чи спростування факту наявності у відповідача права власності на спірне приміщення, а не на підтвердження суттєвих обставин, які можуть свідчити про введення відповідачем в оману позивача стосовно наявності у нього такого права.

Місцевий господарський суд уваги на це не привернув, внаслідок чого під час дослідження спірних обставин вийшов за межі предмету спору та зробив висновки, щодо обставин, які вже розглядались судами у інших справах і не потребували оцінці у даній справі.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 Цивільного кодексу України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач у даній справі не зазначає, що він є власником спірних приміщень, не заявляє до відповідача вимог про визнання за ним права власності на це майно. Тому предметом дослідження у даній справі не можуть бути обставини, пов'язані із створенням (будівництвом) будинку, в якому розташоване спірне орендоване приміщення, та порядком набуття відповідачем права власності на це майно.

В межах вирішення даного спору необхідно дослідити тільки наявні у відповідача правовстановлюючі документи на означене спірне орендоване приміщення. Зокрема, з'ясувати чи має відповідач реєстраційне посвідчення чи свідоцтво про право власності на означене майно, видані у відповідності до діючого на момент такої реєстрації законодавства.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. №1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.

В матеріали даної справи відповідачем надані зазначені вище документи: копію рішення Виконкому Дніпропетровської міськради депутатів трудящих від 11 січня 1966 року №10 § 6 "Про затвердження акта держкомісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку на 40 квартир житловою площею 1109 по вул. Дніпропетровській №10 (будівельний №15) для ЖБК -68 "Мирний" (а.с. 107 або 181 т.1, або а.с. 30 т.2); копію рішення Виконкому Дніпропетровської міськради депутатів трудящих від 11.01.1966 року § 7 "Про затвердження акта держкомісії приймання в експлуатацію житлового будинку на 64 квартири житловою площею 1744 кв.м по вул. Дніпропетровській №10 (будівельний №16) для ЖСК "Мирний" (а.с. 108 або а.с. 180 т.1, або а.с. 31 т.2), копію рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.03 №1549 "Про проведення реєстрації багатоквартирних будинків, що перебувають на утриманні обєднань співвласників (власників квартир і нежитлових приміщень), або юридичних осіб балансоутримувачів незалежно від форм власності" (а.с 109-110 т.1), копію Виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, надану Комунальним підприємством "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" за 24 листопада 2009 р. (а.с. 81 т.1), копію листа КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації від 08.06.2015р. №6243 (а.с.82 т.1), копію Витягу з технічного паспорта на квартирний (багатоповерховий) житловий будинок №10 по вул. Героїв Сталінграда (а.с.96-98 т.1) та копію реєстраційного посвідчення, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 25 серпня 1987 року (а.с. 83 т.1), на підставі яких відповідач вважає себе власником спірного орендованого приміщення.

Як вбачається із постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13, на розгляді господарського суду вже перебував спір за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант" до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" про визнання недійсними укладених між позивачем та відповідачем наступних договорів: на оренду нежитлового приміщення № 1 від 01.03.2000р.; оренди нежитлового приміщення, що знаходиться у власності орендодавця від 17.10.2001р.; на оренду нежитлового приміщення від 28.12.2002р.; оренди нежитлового приміщення, що знаходиться у власності орендодавця № 1 від 05.02.2002р.; оренди нежитлового приміщення, що знаходиться у власності орендодавця № 1 від 01.03.2002р.; на оренду нежитлового приміщення від 30.04.2005р.; на оренду нежитлового приміщення № 1 від 01.01.2005р.; оренди нежитлових приміщень від 01.01.2006р.; оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р. Позовні вимоги у цьому спорі також обґрунтовувалися позивачем тим, що відповідач не є власником нежитлових приміщень, які передавалися в оренду за спірними договорами, отже не мав права розпоряджатися цими приміщеннями, а договори оренди суперечать статтям 316, 317, 319 Цивільного кодексу України.

Зі змісту постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 вбачається, що колегією суддів вже досліджувались ті самі ж документальні докази, які були надані місцевому господарському суду під час розгляду даної справи.

Як зазначено у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13, дослідивши спірні обставини колегія суддів встановила, зокрема, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації права власності відповідача на нежитлові приміщення першого поверху в пятиповерховому будинку, розташованому за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Героїв Сталінграду, будинок 10, відповідно до вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Також постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 містить висновки, що:

«Відповідачем у справі не доведено належними та допустимими доказами наявності в нього права власності на нежитлові приміщення першого поверху в п'ятиповерховому будинку, розташованому за адресою: місто Дніпропетровськ, вулиця Героїв Сталінграду, будинок 10.

Разом з цим, з огляду на матеріали справи, слід дійти до висновку, що саме відповідач протягом тривалого часу відкрито, добросовісно та безперервно володіє спірними приміщеннями, тому має право на набуття права власності на них за набувальною давністю.

Так, в обґрунтування правових підстав позову позивач вказує на невідповідність спірних договорів оренди, в залежності від часу укладення, вимогам ст.ст. 4, 30 Закону України "Про власність", ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, тому в силу ст. 48 ЦК УРСР, ст.ст. 203, 215 ЦК України такі угоди мають бути визнані недійсними, оскільки орендодавцем спірних приміщень була особа, яка не була їх власником.

Натомість, норми ст.ст. 4, 30 Закону України "Про власність", ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України не регулюють орендні правовідносини, визначають загальні положення про право власності та відповідно не встановлюють заборон на передачу в оренду майна особою, яке не є власником, але фактично володіє таким майном, а будь-який законний власник цього майна відсутній.

Згідно ж ст. 256 ЦК УРСР, за договором майнового найму наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України, право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Згідно з ч. 1 ст. 395 розділу ІІ книги третьої ЦК України, норми якого апеляційний суд вважає за можливе застосовувати до спірних правовідносин в силу ст. 8 ЦК України, одним з видів речових прав на чуже майно є право володіння.

Статтею 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Крім цього, апеляційний суд не вбачає у даному випадку порушення прав та інтересів позивача у справі внаслідок укладення спірних договорів, наявність чого є необхідною передумовою для судового захисту та задоволення позову згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 20 ГК України, ст. 1 ГПК України».

Також у постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 колегією суддів було відзначено, що: «Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, спірні договори ними були виконані, отже позивач фактично користувався переданим в оренду майном у період дії цих договорів та не заперечував факт їх вчинення. З врахуванням відсутності будь-якої особи, за якою були-б зареєстровані спірні приміщення на праві власності у період дії спірних договорів та фактичне користування позивачем цими приміщеннями вищенаведене свідчить про відсутність прав та інтересів позивача, які-б потребували судового захисту у зв'язку з укладенням спірних договорів. Предявлення ж даного позову обумовлено виникненням між сторонами, вже після закінчення терміну дії спірних договорів, спору про право власності на спірні приміщення, тобто його задоволення не має відношення до захисту цивільних прав та інтересів позивача, повязаних з користуванням спірними приміщеннями».

За приписами частини 3 статті 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог статті 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до розяснень, які надані господарським судам в абзацах 4-6 підпункту 2.6. пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір. За змістом частини другої статті 35 ГПК та частини десятої статті 38 Закону України "Про третейські суди" факти (обставини), встановлені рішенням третейського суду, не мають преюдиціального значення для господарського суду, в тому числі і у розгляді ним справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у третейському провадженні. Не надається преюдиціального значення також фактам (обставинам), зазначеним: у скасованих судових рішеннях (а в разі часткового скасування таких рішень - у скасованих їх частинах); у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 111-1 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин.

Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 сторонами оскаржено не було.

Таким чином, постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 є чинною, а встановлені в ній факти мають преюдиційне значення для вирішення спору між цими ж сторонами у даній справі і не потребували доказуванню.

Відтак колегія суддів погоджується з тим, що обставини, за яких відповідач у даній справі набув спірне нежитлове приміщення, яке в подальшому передав в оренду позивачеві, були встановлені судами, зокрема, в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. під час розгляду справи №904/8506/13.

Щодо посилань позивача на факти, які були встановлені в постанові Вищого господарського суду України від 10.05.2015р. у справі №904/9637/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант" до Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" про визнання договору оренди нежитлових приміщень від 01.01.06р. недійсним, то такі доводи позивача відхиляються колегією суддів з тих підстав, що встановлені у цій постанові факти не мають преюдиційного значення, оскільки за результатами перегляду справи в суді касаційної інстанції було залишено без змін постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.03.2015р. у справі №904/9637/14, тобто судом касаційної інстанції на підставі вже встановлених обставин перевірялось правильність застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Згадана вище постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 містить аналіз тих самих доказів, що були наведені сторонами у даній справі відносно наявності у відповідача прав власності або інших майнових прав на спірне приміщення.

Натомість, вирішуючи спір у даній справі місцевий господарський суд, вдався до власних оцінок щодо ОСОБА_6 приймання будинків державною комісією, зазначивши, що із цих документів можна встановити замовника будівництва.

Так, із посиланням на норму статті 353 Цивільного кодексу Української РСР 18.07.1963, яка визначає, що за договором підряду на капітальне будівництво організація-підрядник зобов'язується своїми силами і засобами збудувати і здати організації замовнику передбачений планом об'єкт відповідно затвердженої проектно-кошторисної документації і у встановлений строк, а замовник зобов'язується надати підрядчику будівельну площадку, передати йому затверджену проектно-кошторисну документацію, забезпечити своєчасне фінансування будівництва, прийняти закінчені будівництвом об'єкти і оплатити їх, місцевий господарський суд дійшов висновку, що «з тексту наведеної норми вбачається, що власником об'єкту будівництва, після його завершення стає саме замовник. При цьому, реєстрація права власності на приміщення у відповідному Державному реєстрі, чи балансова належність, не мають вирішального значення у даному випадку». Як вказав місцевий господарський суд, «з тексту ОСОБА_6 приймання будинку державною комісією вбачається, що відповідач (його попередник) не були замовником будівництва. Також, відсутні докази про передачу йому об'єкта будівництва іншим чином. А отже, відсутні належні докази того, що відповідач набув право власності на спірне приміщення (розташоване у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі) у встановленому на той час порядку. Тому, відсутні підстави вважати відповідача власником цього приміщення».

Дослідивши зазначені ОСОБА_6 державного приймання будівлі (споруди) (а.с. 113-116 та 117-121 т.1), колегія суддів встановила, що забудовником (замовником) у цих актах дійсно зазначене Управління капітального будівництва Міськвиконкому, будівельною організацією зазначено СУ-7, а організацією, на яку покладено експлуатацію будівлі (споруди) ЖБК №68 "Мирний".

Однак, враховуючи, що забудовник та замовник будівництва це можуть бути різні за правовим статусом особи, колегія суддів вважає, що у своєму висновку щодо того, що відповідач (його попередник) не були замовником будівництва, який був зроблений місцевим господарським судом без врахування та без наведення у оскарженому рішенні власного правового аналізу відносно усіх наданих сторонами доказів та інших нормативних актів, зокрема тих, якими регулювалося індивідуальне та кооперативне житлове будівництво не є належним чином обґрунтованим.

Відтак не можна визнати таким, що є належним чином обґрунтованим й похідний від вказаного вище висновок місцевого господарського суду про те, що «в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про наявність у відповідача інших майнових прав, відповідно до яких в нього могло виникнути право надавати його в оренду позивачу». До того ж, вбачається, що цей висновок є прямо протилежним висновку, що був зроблений судом апеляційної інстанції у наведений вище постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13 і місцевим господарським судом у даній справі не наведено своїх мотивів щодо цього.

Щодо іншого висновку місцевого господарського суду у даній справі про те, що «відсутні належні докази того, що відповідач набув право власності на спірне приміщення (розташоване у м. Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду у буд. №10 на першому поверсі) у встановленому на той час порядку, тому відсутні підстави вважати відповідача власником цього приміщення» колегія суддів також вважає його таким, що не є належним чином обґрунтованим судом першої інстанції з посиланням на матеріали даної справи та преюдиційні факти, встановлені іншими судовими рішеннями у спорах між цими ж сторонами, хоча встановлення цієї обставини й було необхідним для засування інших суттєвих обставин даного спору щодо введення відповідачем позивача в оману відносно свого права передати спірне приміщення в оренду позивачеві.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що оскаржене рішення місцевого господарського суду в цій справі не містить аналізу всіх вищезазначених доказів, а тому наведені вище висновки є невірними.

Щодо встановлення у даній справі обставин порушення спірним договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, то дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що пояснення позивача, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, не містять посилань на конкретні факти коли та яким чином відбулось введення його в оману відповідачем відносно відсутності у орендодавця документального підтвердження його права власності на спірне приміщення. Не надано позивачем до матеріалів справи і відповідних належних доказів.

Натомість, як встановлено в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. у справі №904/8506/13, саме відповідач протягом тривалого часу відкрито, добросовісно та безперервно володіє спірними приміщеннями, тому має право на набуття права власності на них за набувальною давністю. Позивач фактично користувався переданим в оренду майном у період дії договорів оренди (з 01 березня 2000 року) та не заперечував факт їх вчинення.

На розгляді господарських судів також перебував спір за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлант" до Дніпропетровської міської ради про визнання в порядку набувальної давності права власності на нежитлові приміщення, у якому постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2014р. у справі №10/5005/13036/2011 було задоволено апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний", скасовано рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2011р. у справі №10/5005/13036/2011, а позові відмовлено.

Як зазначено в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.05.2014р. у справі №10/5005/13036/2011, вирішуючи цей спір судом апеляційної інстанції «встановлено, що 12.12.1988р. державним арбітражем Дніпропетровської області винесено рішення, в якому було зобов'язано ЖБК №68 "Мирний" підписати у 10-ти денний строк договір оренди приміщення по вул. Героїв Сталінграду. Оцінка згаданого рішення позивачем, викладена ним в запереченнях на апеляційну скаргу, є його суб'єктивною думкою щодо змісту. законності рішення державного арбітражу від 12.12.1988 року. Однак на підставі цього рішення апелянт укладав договори оренд. в тому числі з магазином "Юний технік" директором якого був ОСОБА_2, який наразі є керівником ТОВ "Атлант". Даний факт позивач суду першої інстанції не повідомив, однак він, на думку колегії суддів, має вирішальне значення для розгляду поданого позову. Матеріали справи свідчать, що позивач протягом тривалого часу, починаючи з 2001 року, займав спірне нежитлове приміщення на підставі договорів оренди, гаданих апелянтом до матеріалів справи. Питання законності договорів було предметом судового розгляду за позовом ТОВ "Атлант" до обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" про визнання недійсними договорів оренди. Як вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.12.2013року у справі №904/8506/13, яке залишено без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.04.2014р. позивачу в позові відмовлено».

Таким чином, є встановленим судом у іншій справі між цими ж сторонами, а тому таким, що має преюдиційне значення факт того, що позивач у даній справі вперше уклав договір оренди із відповідачем на виконання рішення державного арбітражу, а в подальшому неодноразово переукладав договори оренди із відповідачем на новий строк, у тому числі оспорюваний у даній справі договір оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р., що спростовує доводи відповідача про введення його в оману відносно відсутності у позивача майнових прав на означений об'єкт оренди.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведений умисел відповідача на введення позивача в оману щодо обставин, які мають суттєве значення для укладення договору оренди спірного приміщення, та які дії відповідача свідчать про це.

За встановлених вище обставин та приписів чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях відповідача ознак умислу щодо введення позивача в оману щодо обставин, які мають суттєве значення для укладення спірного договору оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008р., а тому позовні вимоги позивача про визнання цього договору недійсним (з наведених позивачем підстав) не підлягали задоволенню і правомірно відмовив у позові щодо цих вимог.

На підставі статей 22, 216, частини 2 статті 230 Цивільного України позивач також просив стягнути з відповідача збитки у вигляді втрати майна, зокрема грошових коштів, сплачених як орендна плата за спірним договором.

Так за приписами частини 2 статті 230 Цивільного кодексу України, сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину.

За розрахунком позивача розмір спричинених йому збитків дорівнює подвійній вартості орендної плати, що була сплачена під час користування майном за спірним договором оренди нежитлового приміщення від 31.12.2008р., та становить суму 12678,56 грн.

Колегія суддів вважає, що оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність факту укладення договору оренди нежитлових приміщень від 31.12.2008р. під впливом обману і не прийняв рішення про визнання цього договору недійсним, то й застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину неможливе. Відтак у задоволенні решти вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів в сумі 12678,56 грн. також правомірно відмовлено місцевим господарським судом.

Щодо доводів відповідача про не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин трирічного строку позовної давності, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (п. 2.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно приписів частини 3 і частини 4 статті 267 Цивільного України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В частині 2 пункту 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (із змінами і доповненнями) зазначено, що у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Матеріали справи підтверджують звернення відповідача до суду першої інстанції до прийняття рішення з вимогою про застосування до даних правовідносин трирічного строку позовної давності (заперечення від 31.08.2015р. а.с. 66-68 т.1), натомість таке клопотання місцевим господарським судом розглянуто не було.

Відповідно п.2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Таким чином, не розглянувши клопотання відповідача про застосування позовної давності, місцевий господарський суд припустив процесуальне порушення, яке не призвело до прийняття неправильного рішення по суті спору.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 та пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Частина 1 статті 104 ГПК України визначає, що підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до роз'яснень, наданих господарським судам в абзаці 6 пункту 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 травня 2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією було з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Під час розгляду даної справи колегією суддів була зазначена власна правова кваліфікація спірних відноси та надана правова оцінка окремих обставин, з якими не погоджувався відповідач у своїй апеляційній скарзі, тому, з урахуванням викладеного. колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що передбачених статтею 104 ГПК України підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни резолютивної частини оскарженого у даній справі судового рішення немає.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив №68 "Мирний" - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2015р. у справі №904/6692/15 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено 23.02.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Н.Л. Величко

Суддя О.Г. Іванов