ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 Справа №917/4/16

м. Полтава

за позовом Приватного підприємства «Кріст-Україна», вул. Ярослава Галана, 7, м. Черкаси, 18034

до Колективного підприємства «Полтавський мясокомбінат», вул. Харчовиків, 6, м. Полтава, 36014

про стягнення 4957,75 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 25.01.2016 року;

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 16.02.2016 року.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення з відповідача коштів в сумі 5928,46 грн. за усним договором поставки комплексних харчових добавок в кількості та за ціною встановленою в день відвантаження, згідно з накладними, з яких: 2007,20 грн. основна заборгованість; 493,37 грн. 3% річних; 3427,89 грн. інфляційні витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на невиконання відповідачем зобов'язання щодо оплати отриманого товару.

Позивач позов підтримав, заявою від 16.02.2016 року зменшив позовні вимоги в частині стягнення відсотків та річних. За новим розрахунком позивач просить стягнути з відповідача: 451,44 грн. 3% річних; 2499,11 грн. інфляційні витрати, а також 2007,20 грн. основного боргу.

Згідно ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог.

Оскільки такі дії позивача не суперечать законодавству, не порушують права і охоронювані законом інтереси будь-яких осіб, заява від 16.02.2016 року приймається господарським судом до розгляду.

Виходячи з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір. Згідно абзацу четвертого підпункту 4.6 пункту 4 вказаної постанови зменшення позивачем суми позову, в тому числі й з підстав необґрунтованості первісного розрахунку ціни позову, не є відмовою від позову. В такому випадку припинення провадження в частині зменшення відповідної суми не здійснюється, - про таке зменшення зазначається в описовій частині судового рішення, а предметом спору стає вимога про стягнення суми в зменшеному розмірі.

Таким чином, ціна позову, яку згідно з частиною третьою статті 55 ГПК вказує позивач складає 4957,75 грн.

Відповідач позов визнає, про що зазначив у відзиві на позов від 16.02.2016 року. Посилаючись на важкий фінансовий стан підприємства та припинення господарсько-виробничої діяльності на даний час, просить суд згідно ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України зменшити розмір заявлених вимог в частині стягнення річних та відсотків.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

За видатковою накладною №РН-00096 від 19.04.2013 року позивачем був переданий відповідачу у власність товар (харчові добавки) на загальну суму 8507,20 грн.

Отримання зазначеного товару відповідачем не заперечується. Передача товару підтверджується наявною у справі видатковою накладною, де сторонами узгоджена ціна, кількість товару, товарно-транспортною накладною №9410976 від 19.04.2013 року.

Строків розрахунків між сторонами документально зафіксовано не було.

При розгляді спору по суті суд приймає до уваги наступне.

Правовідносини, що склалися між сторонами містять ознаки договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.664 ЦК обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно п. 1.7. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Таким чином, обов'язок відповідача щодо оплати товару настав з моменту отримання товару за накладною (19.04.2013 року).

Згідно банківської виписки по особовому рахунку (а.с. 38) за період з 16.06.2014 року по 13.05.2015 року відповідачем на рахунок позивача сплачено кошти на загальну суму 6500,00 грн.

Доказів оплати вартості товару у повному обсязі матеріали справи не містять, а відтак прострочка відповідача розпочалася з 20.04.2013 року.

Сторонами був підписаний акт звірки розрахунків, який засвідчив наявність за відповідачем станом на 26.09.2013 року заборгованості в розмірі 8507,20 грн.

Позивачем направлялась відповідачу рекомендованим листом з описом вкладення претензія №25/08/15/1 від 25.08.2015 року про сплату боргу в розмірі 2007,20 грн., на яку відповідач жодним чином не відреагував.

Позивач стверджує, що станом на монет розгляду справи в суді розмір заборгованості відповідача не змінився борг сплаченим не був, а відповідач на сплату боргу в повному обсязі не посилається і визнає заявлену до стягнення позивачем суму основного боргу в розмірі 2007,20 грн.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобовязання не допускається. Обовязок відповідача сплатити кошти за отриманий товар визначений також ст.ст. 655, 706 ЦК України.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обовязку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобовязань з оплати вартості отриманого товару.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за переданий згідно накладної товар, є правомірними та обґрунтованими матеріалами справи, відповідачем визнаються, а тому підлягають задоволенню повністю.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора сплатити грошову суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено 451,44 грн. - 3% річних за період з 20.04.2013 року по 09.12.2015 року, а також 2499,11 грн. інфляційних витрат за період з травня 2013 року по грудень 2015 року, які підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки період їх нарахування та розмір є обґрунтованим.

Стосовно поданої відповідачем заяви про зменшення судом розміру заявлених вимог в частині стягнення річних та відсотків згідно ст. 83 ГПК України суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України приймаючи рішення у справі суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом п. 3.1., 4.1. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

У нормі, на яку посилається відповідач у своїй заяві (ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України) йдеться про можливість зменшення саме розміру неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися до вирішення спору, повязаного зі стягненням інфляції та річних.

За таких обставин, клопотання відповідача судом відхиляється як необґрунтоване.

Витрати по оплаті судового збору відповідно до ч. 2 ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 44, 49 (ч. 2), 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Колективного підприємства «Полтавський мясокомбінат», вул. Харчовиків, 6, м. Полтава, 36014 на користь Приватного підприємства «Кріст-Україна», вул. Ярослава Галана, 7, м. Черкаси, 18034, 2007 грн. 20 коп. боргу; 451 грн. 44 коп. 3% річних, 2499 грн. 11 коп. інфляційні витрати; 1218 грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ при набранні рішенням законної сили.

Суддя ПУШКО