номер провадження справи 18/164/15
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2016 справа № 908/5902/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

до відповідача Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області (70530, Запорізька область, Оріхівський район, смт. Комишуваха, вул. Б. Хмельницього, буд. 49)

про стягнення 22892,04 грн.

Суддя Носівець В.В.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, свідоцтво ФОП НОМЕР_1 від 11.10.2002 р., паспорт серії НОМЕР_2 від 04.02.1997 р.;

від відповідача: Мідяний Є.О., довіреність № 1 від 14.01.2016 р., паспорт серії НОМЕР_3 від 23.04.1996 р.;

До господарського суду Запорізької області 30.11.2015 р. звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з позовною заявою до відповідача Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області про стягнення 22892,04 грн., на підставі договору про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. та договору-замовлення № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р.

Ухвалою суду від 01.12.2015 року порушено провадження у справі № 908/5902/15, присвоєно справі номер провадження 18/164/15, судове засідання призначене на 17 грудня 2015 року; розгляд справи відкладався на 14.01.2016 р., 10.02.2016 р., строк вирішення спору продовжувався. Розгляд справи закінчений 10.02.2016 р., судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення. За ініціативою суду здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу - програмно-апаратного комплексу «Оберіг» бази даних «Діловодство спеціалізованого суду».

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, що викладені у позові. В обґрунтування правової позиції посилався на порушення відповідачем зобов'язань за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. та договору-замовлення № 4 від 09.01.2015 р., у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 20000,00 грн. Враховуючи положення договору та норми чинного законодавства, позивач нарахував до стягнення штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 2892,04 грн. Позов обґрунтовано ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 193, 216-218, 220 ГК України, ст.ст. 526, 530, 549, 550, 610, 612, 625 ЦК України.

Представник відповідача підтримав заперечення, що викладені у відзиві від 14.01.2016 р. (арк.с. 64-66); надав 10.02.2016 р. доповнення до відзиву. Заперечення вмотивовані відсутністю правовідносин, що регулюються умовами договору про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. та договором-замовленням № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р., оскільки, по-перше: зазначені правочини не пройшли відповідної реєстрації встановленої Порядком реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 р. № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 р. за № 419/20732, що в свою чергу є порушенням ч. 3 ст. 48 Бюджетного кодексу України; по-друге: приймаючи до уваги положення ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» договори про надання первинної правової допомоги повинні укладатися з виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області. Звертав увагу суду, що позивач надав договори, в яких міститься зобов'язання з надання первинної правової допомоги, які укладенні з невідповідною особою. Також посилався на термін дії договорів, які укладаються з бюджетними організаціями та який становить з першого січня кожного року до 31 грудня того ж року. Надані позивачем правочини не містять відповідної істотної умови. В доповненнях до відзиву вказував на те, що стороною за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. та договором-замовленням № 4 від 09.01.2015 р. ОСОБА_1 виступав як фізична особа-підприємець. Між тим, назвою учасника правочину позивач обрав «Адвокат», але як адвокат ОСОБА_1 зазначені договори не укладав. Діяльність адвоката регулюється Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», в той час як підприємницька діяльність фізичної особи регулюється іншими нормами права. До того ж, звертав увагу, що додані до позову документи свідчать про участь ОСОБА_1 у судових справах як адвоката, а не як підприємця за довіреністю. З урахуванням викладеного просив в позові відмовити.

Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (адвокат, позивач у справі) та Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області (замовник, відповідач у справі) 03.01.2013 р. уклали договір про надання юридичних послуг (надалі основний договір).

Пунктом 1.1 основного договору встановлено, що замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов'язання виконати роботу та надавати послуги:

- здійснювати консультації і роз'яснення з правових питань, а також складати заяви, скарги та інші документи правового характеру (крім документів процесуального характеру) у відповідності до положень розділу ІІ «Надання безоплатної первинної правової допомоги» Закону України «Про безоплатну правову допомогу» для населення Комишуваської селищної ради;

- ознайомитись з документами, наданими замовником, з'ясувати можливість представлення його інтересів та захисту його прав з встановленням прийнятої для обох сторін концепції такого захисту;

- представляти інтереси замовника в державних та контролюючих органах, прокуратурі та інших правоохоронних органах по вирішенню питань, пов'язаних із захистом прав та інтересів замовника;

- розробляти та виготовляти документи юридичного характеру (позовні заяви, скарги, запити, листи, клопотання, тощо), що стосуються захисту інтересів замовника;

- здійснювати консультації загально правового характеру за вимогою замовника з детальною розробкою плану дій та заходів по здійсненню захисту прав та інтересів замовника.

Згідно з п. 2.2 основного договору замовник приймає на себе зобов'язання, зокрема, оплачувати у визначені в розділі 3 договору строки та розмірах послуги.

В пункті 3.1 основного договору наведений прейскурант вартості юридичних послуг.

Відповідно до п. 3.2 основного договору розрахунки за послуги, перелічені в п. 1 договору проводяться шляхом внесення готівкових коштів в касу юридичної контори відразу після надання послуги (виїзд чи виходу на судове засідання, представництва в контролюючих, правоохоронних органах, прийняття рішення по спору, тощо).

Для проведення оплати послуг адвоката сторони домовились, що така оплата проводиться додатковими договором-замовленнями на виконання конкретної роботи (послуги), які разом з актом виконаних робіт є підставою для такої оплати (п. 3.5 основного договору).

На виконання умов договору про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області 09.01.2015 р. уклали договір-замовлення № 4 про надання юридичних послуг (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов'язання надавати послуги:

- надавати юридичні консультації для малозабезпеченої верстви населення смт. Комишуваха з виїздом адвоката до смт. Комишуваха в узгоджені дні прийому - кожної другої п'ятниці календарного місця - на протязі поточного - 2015 року;

- проводити юридичні консультації для депутатів Комишуваської селищної ради та членів її виконавчого комітету стосовно вимог чинного законодавства України (виконання вимог ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», антикорупційного законодавства, тощо);

- приймати участь у судових розглядах справ за участю Комишуваської селищної ради (в разі подання позовів до неї чи подання позовних заяв самою Радою);

- розробляти та виготовляти макети юридичних документів (заяв, клопотань, скарг, тощо) в узгоджені сторонами терміни та строки.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що замовник приймає на себе зобов'язання, зокрема, оплачувати у визначені в розділі 3 договору строки та розмірах послуги.

В разі невиконання чи порушення сторонами взятих на себе зобов'язань, вони вправі розірвати цей договір в односторонньому порядку та вимагати виплати компенсації за порушення умов договору (п. 2.3 договору).

Оплата проводиться замовником на підставі підписаних уповноваженими представниками сторін актів виконаних робіт (п. 3.2 договору).

Пунктом 3.3 договору встановлено, що сторони узгоджують наявну заборгованість замовника перед адвокатом минулих років станом на 01.01.2015 р. у розмірі 3950,00 грн. за виконану роботу у 2013 році - на підставі Акту виконаних робіт № 2 від 09.08.2013 р. (3000,00 грн.) та Акту виконаних робіт № 3 від 10.10.2013 р. (950,00 грн.).

На підтвердження факту виконання умов основного договору від 03.01.2013 р. та договору-замовлення № 4 від 09.01.2015 р., тобто надання юридичних послуг на суму 16050,00 грн., позивачем надані: Акти виконаних робіт № 1 від 14.08.2015 р. на суму 9500,00 грн. та № 2 від 15.09.2015 р. на суму 6550,00 грн., довіреність від 16.07.2015 р. (арк.с. 39), повістка про виклик до суду в цивільній справі № 333/4227/15-ц (арк.с. 40), постанова Оріхівського районного суду Запорізької області у справі № 323/2497/15-к від 14.09.2015 р. (арк.с. 41-43), постанова апеляційного суду Запорізької області у справі № 33/778/406/15 від 01.10.2015 р. (арк.с. 45-46), лист № 01-33/464 від 07.07.2015 р. (арк.с. 47), лист № 69 від 22.06.2015 р. (арк.с. 48-49), повідомлення щодо скасування заходів забезпечення позову від 11.12.2013 р. (арк.с. 50), заява про відкликання ухвали суду у справі № 323/3776/13-ц від 12.12.2013 р. (арк.с. 51), клопотання від 18.11.2013 р. (арк.с. 52), повістка Оріхівського районного суду Запорізької області про виклик до суду у справі № 2/998/13 (арк.с. 53), супровідний лист Оріхівського районного суду Запорізької області від 12.12.2013 р. (арк.с. 54), роздруківки з сайту з прес-центру Офісу Реформ.

Керуючись умовами договору-замовлення про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р. сторони провели звірку розрахунків та узгодили, що станом на 15.09.2015 р. загальна сума заборгованості замовника перед адвокатом становить 20000,00 грн., про що свідчить Акт звірки розрахунків від 15.09.2015 р.

Внаслідок неотримання від відповідача оплати вартості наданих послуг в повному обсязі, позивач за захистом своїх порушених прав та законних інтересів звернувся з позовом до суду.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. та договору-замовлення № 4 від 09.01.2015 р. у розмірі 20000,00 грн. не підлягають задоволенню виходячи з наступного:

Приписами ст. 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 193 ГК України господарські зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до приписів ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно норм ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з ч.1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

За приписами статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З огляду на зазначені норми права, зміст предмета послуги за договором між сторонами складається як із власне професійних юридичних дій виконавця, невіддільних від його особи, так і з позитивного для замовника ефекту від таких дій. Відтак договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Тобто, оплата замовником проводиться за фактично надані послуги, якщо сторони не домовились про інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Здійснивши системний аналіз документальних доказів, наданих позивачем, які лягли в основу доведення наявності протиправної поведінки відповідача, порушення прав та законних інтересів позивача, та, як наслідок, наявності правових підстав для звернення з позовом до суду, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту надання послуг на суму 20000,00 грн. на підставі вказаних у позові правочинів, виходячи з наступного:

Стороною за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р., договором-замовленням № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р. та позивачем по справі є фізична особа-підприємець ОСОБА_1. Саме ФОП ОСОБА_1 підписав договори та скріпив їх печаткою фізичної особи-підприємця. При цьому як назва сторони договору була вибрана «АДВОКАТ». Але як адвокат ОСОБА_1 зазначені договори від 03.01.2013 р. та від 09.01.2015р. не укладав.

Суд зазначає, що діяльність адвоката регулюється Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Так, в силу ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору;

Що ж стосується підприємницької діяльності, то вона регулюється іншими нормами права.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (ч. 2 ст. 50 ЦК України).

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України)

Громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу (ст. 128 ГК України).

Виходячи з наведеного слідує, що адвокатська діяльність та підприємницька діяльність, це різні види діяльності, які регулюються різним законодавством та мають свою специфіку.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, складання проекту місцевого бюджету, подання його на затвердження відповідної ради, забезпечення виконання бюджету; щоквартальне подання раді письмових звітів про хід і результати виконання бюджету; підготовка і подання відповідно до районних, обласних рад необхідних фінансових показників і пропозицій щодо складання проектів районних і обласних бюджетів; здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.

Тобто, у разі необхідності використання бюджетних коштів на потреби сільської ради, розмір цих коштів повинен враховуватися до узгодженого на пленарному засіданні бюджету.

Відповідач при укладанні договорів повинен дотримуватися вимог Бюджетного кодексу України.

Бюджетами місцевого самоврядування є бюджети територіальних громад, сіл, їх об'єднань, селищ, міст (у тому числі районів у містах), бюджети об'єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Згідно зі ст. 46 Бюджетного кодексу України стадіями виконання бюджету за видатками та кредитуванням є, зокрема, встановлення бюджетних асигнувань розпорядником бюджетних коштів на основі та в межах затвердженого розпису бюджету.

В силу ч. 3, 4 ст. 48 Бюджетного кодексу України розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов'язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов'язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Аналіз норм права свідчить, що виплата бюджетних коштів за будь-якими правочинами здійснюється лише у разі закладання цих коштів до затвердженого розпису бюджету.

Суду не надані відповідні докази, які б свідчили про узгодження відповідачем витрат за надання позивачем юридичних послуг на підставі обумовлених договорів.

Наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012 р. № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 р. за № 419/20732, затверджено Порядок реєстрації та обліку бюджетних зобов'язань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України (надалі - Порядок).

Так, відповідно п. 2.2 Порядку розпорядники бюджетних коштів протягом 7 робочих днів з дати взяття бюджетного зобов'язання подають до відповідного органу Казначейства Реєстр бюджетних зобов'язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів за формою згідно з додатком 1 (далі - Реєстр) на паперових (у двох примірниках) та електронних носіях і оригінали документів або їх копії, засвідчені в установленому порядку, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання.

За умови взяття бюджетного зобов'язання, за яким застосовуються процедури закупівель товарів, робіт і послуг, розпорядник бюджетних коштів протягом 7 робочих днів з дати, зазначеної у звіті про результати проведення процедури закупівель, подає до органу Казначейства документи, зазначені в абзаці першому цього пункту.

Пунктом 2.6 Порядку встановлено, що документи, що підтверджують факт узяття бюджетного зобов'язання та/або бюджетного фінансового зобов'язання, повертаються розпоряднику з відміткою "зареєстровано та взято на облік".

Позивач доказів реєстрації правочинів (основного договору та договору-замовлення) в установленому порядку суду не надав.

Укладаючи правочин сторони чітко визначили обсяг/перелік послуг, а в пункті 3.5 основного договору сторони узгодили, що на кожний випадок надання послуг (конкретну роботу) складається окремий договір-замовлення, а підставою для оплати наданих послуг є підписаний учасниками правочину акт виконаних робіт та договір-замовлення на конкретну роботу.

З цього слідує, що на кожну конкретну роботу, яка визначена у п. 1.1 основного договору та у п. 1.1 договору-замовлення № 4, учасники правочину складають додатковий договір-замовлення на конкретний вид роботи; після виконання адвокатом зобов'язань, сторони підписують акт виконаних робіт, які в свою чергу, є підставою для оплати.

Суду не надані докази виконання сторонами п. 3.5 основного договору, тобто узгодження додаткових договорів-замовлень на виконання визначених у п. 1.1 основного договору послуг.

Так само суду не надано доказів складання/вручення/надсилання або ухилення відповідача від підписання акту(ів) виконаних робіт в рамках основного договору, а відтак на момент звернення позивача з позовом до суду підстав для оплати наданих послуг у відповідача не виникло.

Долучена за клопотанням позивача довіреність (аркуш справи 39) видана 16.07.2015 р. Комишуваською селищною радою Оріхівського району Запорізької області адвокату ОСОБА_1 ... свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_4 а не ФОП ОСОБА_1 За цією довіреність він представляв Комишуваську селищну раду Оріхівського району Запорізької області у цивільній справі № 333/4227/15-ц у Комунарському районному суді м. Запоріжжя, на підтвердження чого надав судову повістку про виклик до суду на 28.09.2015 р. (арк.с. 40). Тобто, ОСОБА_1 діяв як адвокат, а не підприємець, тому надання зазначеної правової допомоги не розцінюється як виконання зобов'язань за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р. або за договором-замовленням № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р., які укладалися з ФОП ОСОБА_1

В постанові Оріхівського районного суду Запорізької області від 14.09.2015 р. по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_4 (аркуш справи 41) зазначено, що адвокат ОСОБА_1 діє як захисник ОСОБА_4. Тобто у цій справі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не виступав як ФОП та взагалі не представляв Комишуваську селищну раду Оріхівського району Запорізької області. Теж саме зазначено в постанові апеляційного суду Запорізької області від 01.10.2015 р. (арк.с. 45).

Документи на аркушах справи 47-49 не підтверджують виконання позивачем зобов'язань за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р., договором замовленням № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р.

Повідомлення щодо скасування заходів забезпечення позову (арк.с. 50) підписано «представником Комишуваської селищної ради адвокатом ОСОБА_1 за довіреність від 01.12.2011 р.», тобто до виникнення спірних правовідносин.

Договір про надання юридичних послуг - підписаний 03.01.2013 р., договір-замовлення № 4 про надання юридичних послуг підписаний 09.01.2015 р.

Тобто, виконання дій на підставі довіреності від 01.12.2011 р. і як адвокатом, а не ФОП, не свідчить про виконання зобов'язань за вказаними договорами.

Теж саме стосується заяви про відкликання ухвали суду (аркуш справи 51).

Документи на аркушах справи 52-54 свідчать про участь ОСОБА_1 у цивільній справі за позовом Комишуваської селищної ради до ОСОБА_5, але ж знову не як підприємця за довіреністю, а як адвоката, що не є наданням юридичних послуг за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р., договором-замовленням № 4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р.

Документи на аркушах справи 54-59 також не стосуються надання юридичних послуг за договором про надання юридичних послуг від 03.01.2013 р., договором-замовленням №4 про надання юридичних послуг від 09.01.2015 р., оскільки сторони в установленому порядку не обумовили виконання цих (конкретних) робіт.

В той же час копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (арк.с. 61) місить печатку адвоката ОСОБА_1

Тобто, для діяльності підприємця та для діяльності адвоката ОСОБА_1 використовує різні печатки, що свідчить про не тотожність цих суб'єктів.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, а за загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка проявляється в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Отже, предметом доказування є сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення спору. Згідно з приписами статті 34 цього ж Кодексу господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складається з фактів - підстав позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Частиною 2 статті 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 43 вказаного Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Тобто, при вирішенні господарських спорів суд забезпечує сторонам рівні умови для встановлення фактичних обставин справи і оцінює кожний доказ окремо, та усі докази в сукупності.

Згідно з п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення вказуються обставини справи, докази на підставі яких прийнято рішення. Таким чином, рішення господарського суду не може бути викладено нечітко та ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладені обставини, представлені позивачем докази не можуть бути прийняті судом як належні.

Аналізуючи надані документи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем щодо стягнення основного боргу у розмірі 20000,00 грн. документально не доведені, внаслідок чого задоволенню не підлягають.

За порушення відповідачем строків оплати наданих послуг позивач, враховуючи положення п. 3.4 основного договору, просив стягнути суму пені у розмірі 2892,04 грн.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

Господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання означає реалізацію до них господарських санкцій, тобто до суб'єкта господарських правовідносин застосовується нарахування штрафних санкцій у відповідності до норм чинного законодавства та умов договору у разі наявності правопорушення.

Господарське правопорушення - це винне, протиправне діяння, що завдає шкоди господарським відносинам, правам і законним інтересам суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин.

Склад господарського правопорушення включає: 1) протиправну поведінку суб'єкта господарювання; 2) наявність шкідливих наслідків; 3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою правопорушника і шкодою; 4) вину правопорушника.

Частиною 2 ст. 216 ГК України встановлено, що застосування господарських санкції повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

В той же час, суду не надані докази порушення відповідачем зобов'язань щодо належного виконання умов основного договору, тобто підстав для застосування штрафних санкцій (стягнення пені) у позивача не виникло.

Таким чином, доводи позивача спростовуються вищевикладеними обставинами.

Позивач доказів в обґрунтування своєї правової позиції суду не надав; аргументи та доводи наведені в позові спростовані викладеним вище.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення оформлено і підписано, згідно із вимогами ст. 84 ГПК України, 18 лютого 2016 р.

Суддя В.В. Носівець