РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/31174/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп»

2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»

про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Суддя Андреїшина І.О.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Шматко Є.В. за довіреністю № 649/01-261 від 15.12.2015 р.

від відповідача-1: Хоменко В.О. за довіреністю № 6 від 11.01.2016 р.

від відповідача-2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанси Траст Груп» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ТОВ «Фінанси Траст Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 824.

Ухвалою суду від 14.12.2015 р. було порушено провадження у справі № 910/31174/15 та призначено її розгляд на 18.01.2016 р., залучено третіми особами ПАТ «Фідобанк» (правонаступник ПАТ «Ерсте Банк») та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор», зобов'язано сторін та третіх осіб надати певні документи та пояснення.

У судове засідання 18.01.2016 р. представники позивача та третіх осіб не з'явилися, вимог ухвали суду від 14.12.2015 р. не виконали, про причини неявки суду не повідомили.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 18.01.2016 р. надав суду відзив на позов, який залучено до матеріалів справи.

В ході дослідження матеріалів справи господарським судом було встановлено, що договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладений між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Вендор».

Враховуючи наведене, господарський суд визнав за необхідне в порядку ст. 24 Господарського процесуального кодексу України за власною ініціативою залучити до участі в даній справі відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та витребувати у нього документи, які необхідні для повного, всебічного та об'єктивного вирішення даного спору.

Ухвалою Господарського суду від 18.01.2016 р. відкладено розгляд справи до 27.01.2016 р., у зв'язку з неявкою представників позивача та третіх осіб у призначене судове засідання, невиконанням ними вимог ухвали суду та в зв'язку з залученням до участі в справі відповідача-2.

У судовому засіданні 27.01.2016 р. представник позивача надав оригінали документів для огляду в судовому зсіданні, подав заяву про забезпечення позову, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні 27.01.2016 р. надав суду на виконання вимог ухвали суду документи для долучення до матеріалів справи та оригінали документів для огляду в судовому засіданні, проти позову заперечив.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 27.01.2016 р. надав суду письмовий відзив на позовну заяву, який залучено до матеріалів справи, проти позову заперечив у повному обсязі.

Представ третя особи в судове засідання 27.01.2016 р. не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, вимог ухвали суду не виконав.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 27.01.2016 р., з метою з'ясування всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору в даній справі, у зв'язку з неявкою представника третьої особи у призначене судове засідання, невиконанням ним вимог ухвали суду та для дослідження доказів у справі, керуючись ст. 77 ГПК України, суд розгляд справи відклав на 17.02.2016 р.; повторно зобов'язав ПАТ «Фідобанк» надати суду письмові пояснення по суті спору.

29.01.2016 р. та 15.02.2016 р. через відділ діловодства господарського суду від позивача надійшли документи, які залучено до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 17.02.2016 р. підтримав заяву про забезпечення позову та подав клопотання про призначення у справі № 910/31174/15 експертизи документів фінансово-кредитних операцій, які виникли з кредитних договорів.

Представник відповідача в судовому засіданні 17.02.2015 р. заперечив проти задоволення вищезазначених клопотань позивача.

ТОВ «Львівморепродукти» у заяві про забезпечення позову просило суд:

1. Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» () реалізовувати будь-яким способом право вимоги, що виникло на підставі Генеральної кредитної угоди № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11.11.2011 р., кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р.; кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р.; кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р., відступленому на підставі договору про відступлення права вимоги за Договором Іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор», посвідчений нотаріально та зарестрований в реєстрі за № 824.

2. Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» () вчиняти будь-які правочини про часткове/або повне відступлення права вимоги, що виникло на підставі Генеральної кредитної угоди № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11.11.2011 р., кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р.; кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р.; кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р., відступленому на підставі договору про відступлення права вимоги за Договором Іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор», посвідчений нотаріально та зарестрований в реєстрі за № 824.

3. Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп» (), а також будь-якій іншій особі, якій належить та/або буде належати право вимоги за Генеральною кредитною угодою № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11.11.2011 р., кредитним договором № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р.; кредитним договором № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р.; кредитним договором № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р. вчиняти будь-які дії щодо звернення стягнення на майно в судовому чи позасудовому порядку, вчиняти дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку/заставу та будь-якого іншого обтяження нерухомого/рухомого майна за:

іпотечним договором № 010/6.2.1.4.0/11577/1, що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г. В. від 11.11.2011 р., а саме:

- будівлі та споруди майнового комплексу загальною площею 3705,8 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Опришківська, 5 (предмет іпотеки 1, зокрема: прохідна, літера «А-1», площею 20,9 м. кв,; холодильник, літера «В-1», площею 1228 м. кв.; зарядно-акумуляторна, літера «Г-1», площею 55,0 м. кв.; приміщення головного корпусу, літера « 3-2», площею 2 095, 7 м. кв.; градильні басейни, літера «Л-1» та «М-1», площею 274,0 м. кв.; конденсаторна, літера «К-1», площею 32,2 м. кв.;) та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності № ЛР0474 від 04.11.2005 року, виданим Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за р. № 12701614, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1;

- нежитлові приміщення загальною площею 494,1 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Опришківська, 5 (предмет іпотеки 2, зокрема: нежитлові приміщення №№ 36-40; 40А; 41-50) та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г. В. від 18.06.2010 р. за № 2322, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 18.06.2010 р. за № 3989792, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно зар. № 28216087, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

- нежитлові приміщення загальною площею 297,5 кв. м., що знаходиться за адресою: місто Львів, вулиця Опришківська, 5 (предмет іпотеки 3) та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору поділу виробничих приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Карпало Г. В. 12.08.2009 р., зареєстрованого в реєстрі за № 4481, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 12.08.2009 р. за № 3571953, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за р. № 28139445, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1.

Розглянувши дану заяву позивача, суд відмовив в її задоволенні, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставини, наведені у заяві про забезпечення позову, суд не вбачає підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а тому заява позивача є такою, що не підлягає задоволенню.

Стосовно клопотання позивача про призначення судової експертизи документів фінансово-кредитних операцій, які виникли з кредитних договорів у справі № 910/31174/15, то господарський суд відмовив в її задоволенні у зв'язку з безпідставністю, оскільки питання, що ставляться позивачем для експертних досліджень, не відносяться до предмету позову в справі № 910/31174/15.

Представник позивача надав усні пояснення п суті спору, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача-1 заперечив проти позову з підстав, які наведені у відзиві на позовну заяву.

Представники відповідача-2 та третьої особи в судове засідання 17.02.2016 р. не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві.

Згідно з абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи, що матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про час та місце судового засідання та про наслідки ненадання ним витребуваних судом документів, то за таких обставин суд приходить до висновку про можливість розгляду справи на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними матеріалами без участі представника вищезазначеного учасника судового процесу.

У судовому засіданні 17.02.2016 р. суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення у даній справі.

Розглянувши подані матеріали справи та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.11.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк», яке змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Фідокомбанк», яке, в свою чергу, було реорганізовано шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» (кредитор), та Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» (позичальник) укладено Генеральну кредитну угоду № 010/6.2.1.4.0/11577 (надалі - Основний договір, Генеральна кредитна угода) із подальшим укладенням в її рамках кредитного договору № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р., кредитного договору № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р., кредитний договір № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р. (далі - Кредитні договори) .

На умовах Генеральної кредитної угоди та укладених в її рамках кредитних договорів кредитор відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в загальній сумі, яка не може перевищувати 10 000 000,00 грн. зі строком користування кредитними коштами (кредитною лінією) до 10.11.2016 р. включно зі сплатою 16 % річних.

Відповідно до Основного договору, кредитор надав позичальнику грошові кошти, у розмірі, на строк і на умовах, передбачених вищевказаними Кредитними договорами, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити комісії та проценти за користування кредитом у повному обсязі, у строки та на умовах, передбачених Основним договором (пункт 10.7. Кредитного договору).

Сторони даного договору дійшли згоди, що кредитор має право уступити вимогу по поверненню кредитів третій стороні без згоди на це позичальника, але зобов'язується інформувати його про виникнення цієї обставини в п'ятиденний термін.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за Основним договором між кредитором (іпотекодержатель) та позичальником (іпотекодавець) 11.11.2011 р. укладено договір застави № 010/6.2.1.4.0/11577/1 нерухомого майна, нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Опришківська, 5 - предмет іпотеки (далі - Договір іпотеки).

28.05.2015 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» (далі - первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Фінанс Траст Груп» (далі - Новий іпотекодержатель) укладено Договір про відступлення права вимоги за Договором іпотеки від 11.11.2011 р., за яким первісний іпотекодержатель відступив новому іпотекодержателю право вимоги за Договором іІпотеки, включаючи від свого імені продавати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, а також право набути у власність предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань за Кредитним договором, право звернути стягнення на предмет іпотеки (пункт 1.2. договору), що належить на праві власності ТОВ «Львівморепродукти». Даний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за № 824 (далі - Договір про відступлення права вимоги).

За твердженнями ТОВ «Львівморепродукти», вищевказаний Договір про відступлення права вимоги укладено з грубим порушенням норм законодавства, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін. спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено г:говором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України).

Частиною 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Таким чином, на думку позивача, із приписів даної норми вбачається, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням на умовах, що визначено у договорі, тобто за умови обов'язкового повідомлення позичальника (іпотекодавеця) кредитором у п'ятиденний термін.

Позивач пояснив суду, що на час укладення оспорюваного Договору про відступлення парва вимоги, так і в подальшому, ТОВ «Львівморепродукти» всупереч умовам п. 10.7. Генеральної угоди та ст. 24 Закону України «Про іпотеку» не було повідомлено кредитором про уступку права вимоги по поверненню кредитів, забезпечених Договором іпотеки третім сторонам, тобто ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ТОВ «Фінанс Траст Груп».

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу них прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України). Дана норма кореспондується зі ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

На підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов'язаний письмово в п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення ним прав іпотекодержателя і права вимоги за основним зобов'язанням.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що укладення Договору про відступлення права вимоги відбулося без дотриманням вищеперелічених норм законодавства, що свідчить про незаконність цього договору. При цьому, відповідач - ТОВ «Фінанс Траст Груп» не набуло право вимоги за договором іпотеки та не набуло прав за основним зобов'язанням.

За таких обставин, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанс траст Груп» про визнання недійсним з моменту укладення Договору про відступлення права вимоги за Договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ТОВ «Фінанс Траст Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 824.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних ідстав.

В силу ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням

Статтею 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини

Згідно з ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 517 Цивільного кодексу України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Статтею 1080 ЦК Цивільного кодексу України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов'язань або відповідальності перед боржником у зв'язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимоги.

Згідно з ч. 2 ст.1081 Цивільного кодексу України, грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.

За приписами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Цивільним кодексом України також передбачено відносини щодо визнання недійсності правочинів.

Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України

Договір може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. При цьому суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення», рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Судом встановлено, що Договір про відступлення права вимоги (факторингу) № 213 від 28.05.2015 р. та Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 101/6.2.1.4.0/11577/1 від 28.05.2015 р. (посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 824) укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінанс Траст Груп». Про що було повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» листами 02.06.2015 р. Обидва листи позивачем отримано 04.06.2015 р.(лист з описом та повідомленням про відступлення за договором іпотеки) та 12.06.2015 р. (лист з повідомленням про відступлення за договорами в рамках Генеральної кредитної угоди, в тому числі й договорами забезпечення).

Таким чином, Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки вчинений в письмовій формі та нотаріально посвідчений; повідомлення про відступлення прав за Іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням направлено та отримано позивачем, тому всі вимоги щодо відступлення прав за Договором іпотеки було дотримано і ТОВ «Фінанс Траст Груп» є новим кредитором та іпотекодержателем у правовідносинах з ТОВ «Львівморепродукти».

Права вимоги за Кредитним договором (невідновлювальна кредитна лінія) № 012/6.2.1.4.0/11578 від 11.11.2011 р.; Кредитним договором (невідновлювальна кредитна лінія) № 011/6.2.1.4.0/11580 від 11.11.2011 р.; Кредитним договором (невідновлювальна кредитна лінія) № 011/6.2.1.4.0/11579 від 11.11.2011 р., Договорами забезпечення, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди № 010/6.2.1.4.0/11577 від 11.11.2011 р. (далі - Кредитні договори та Договори забезпечення в рамках Генеральної кредитної угоди) між ТОВ «Львівморепродукти» та ПАТ «Фідобанк» перейшли до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» на підставі Договору про відступлення права вимоги № 4 від 31.07.2014 р.

Договором № 6 про відступлення права за договорами іпотеки від 31.07.2014 р. відступлено право за договором іпотеки, що є забезпеченням за Кредитними договорами в рамках Генеральної кредитної угоди.

При цьому, Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» зазначені договори не оскаржувалися, від Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» надходив лист від 26.05.2015 р. № 457/01-136, яким підтверджувалося, що позивач не має ніяких претензій юридичного характеру до дійсності Договору про відступлення права вимоги № 4 від 31.07.2014 р.

Враховуючи, що в поданій позивачем позовній заяві та додатках до неї, не наведено жодних доказів, які б підтверджували, що Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки не відповідає вимогам закону, то укладений 28.05.2015 р. Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1, посвідчений 28.05.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М., зареєстрований в реєстрі за № 824 є чинним і боржник - ТОВ «Львівморепродукти» зобов'язаний належним чином виконувати свої зобов'язання за Договором іпотеки.

Крім того, з пояснень ТОВ «Фінанс Траст Груп» вбачається, що в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа про стягнення заборгованості за Кредитними договорами, укладеними з ТОВ «Львівморепродукти», у зв'язку з чим подання позивачем позову у справі № 910/31174/15 є спробою затягування судового процесу та уникнення відповідальності за допущені порушення умов договорів щодо повернення кредитних коштів.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочини, які не відповідають вимогам закону, не породжують будь-яких бажаних сторонами результатів, незалежно від волі сторін та їх вини у вчиненні незаконного правочину. Правові наслідки таких правочинів настають лише у формах, передбачених законом, - у вигляді повернення становища сторін у початковий стан (реституції) або в інших.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У відповідності до п. 3.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнане судом недійсним повністю або в частині.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними у ЦК й інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів. Якщо під час судового розгляду встановлено відсутність у позивача права на задоволення позову про визнання оспорюваного правочину недійсним, суд має відмовити в задоволенні позову.

Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 236 Цивільного кодексу України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині 2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 2 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, оскільки укладаючи Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ТОВ «Фінанси Траст Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 824, даний договір був спрямований на настання правових наслідків, при його виконанні сторонами дотримано істотні умови договору, то посилання позивача на недійсність даного договору через те, що при укладенні спірного договору позивач був не повідомлений про зміну кредитора, є безпідставними.

Також судом враховується, що позивачем не доведено порушення його законних прав та інтересів, які стали підставою для звернення до суду.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України, об'єктивно оцінивши всі надані сторонами пояснення та докази в їх сукупності, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівморепродукти» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінанси Траст Груп» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Вендор» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 010/6.2.1.4.0/11577/1 від 11.11.2011 р., що укладений 28.05.2015 р. між ТОВ «Фінансова компанія «Вендор» та ТОВ «Фінанси Траст Груп», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. та зареєстрований у реєстрі за № 824, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні даних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 44, 49, 75, ст. ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Дане рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня складення його повного тексту і може бути оскаржене в порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Повне рішення складено 22.02.2016.

Суддя І.О. Андреїшина