ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"09" лютого 2016 р. Справа № 911/3813/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена», м. Бориспіль
до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м. Бориспіль
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет споруРегіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області, м. Київ,
про визнання недійсним пункту договору та стягнення помилково перерахованих коштів в розмірі 3655,32 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 25.01.2016
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 02.02.2016 № 01-22/7-93
третьої особи:не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» (далі позивач) до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (далі третя особа) про визнання недійсними з моменту укладення п.п. 2.2.1 та 4.3 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/19, укладеного між сторонами у справі та стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів в сумі 3655,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржувані пункти 2.2.1, 4.3 договору суперечить вимогам законодавства України, а тому підлягають визнанню недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та не безпідставне утримання відповідачем помилково перерахованих позивачем грошових коштів в заявленому до стягненні розмірі.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав викладених в відзиві на позовну заяву та поясненнях по справі, які зводяться до того, що умови договору не суперечать актам цивільного законодавства України, договір укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України, а тому відсутні підстави для визнання спірних пунктів договору недійсними; твердження позивача про помилково перераховані кошти в сумі 3655,32 грн. є безпідставними, оскільки зазначені кошти перераховані позивачем на виконання укладеного між сторонами договору. З огляду на зазначене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилась, пояснень по суті спору не надіслала, про причини неявки суд не повідомила.

Враховуючи, що неявка третьої особи в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника третьої особи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між позивачем та третьою особою у справі було укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 23.12.2013 № 1529 (далі договір оренди), відповідно до умов якого третя особа орендодавець передає, а позивач приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно нежитлові приміщення №№ 105, 106 та 107, що знаходиться на 1-му поверсі будівлі готелю ДП МА «Бориспіль» з прибудовою ресторану, загальною площею 46,20 кв.м., які розташовані за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», обліковується на балансі Державного підприємства Міжнародного аеропорту «Бориспіль» (далі балансоутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна на 31 липня 2013 року і становить за незалежною оцінкою 926930 врахування без ПДВ (п. 1.1 договору оренди).

Пунктом 5.11 договору оренди орендар зобовязався здійснювати витрати, повязані з утримання орендованого майна. Протягом 15 робочих днів після підписання цього договору укласти з балансоутримачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю.

На виконання умов п. 5.11 зазначеного вище договору оренди між сторонами у справі було укладено договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/19 (далі договір), відповідно до умов якого у звязку з наданням позивачу орендарю в оренду приміщення №№ 105, 106 та 107, що знаходяться на 1-му поверсі будівлі готелю балансоутримувача, загальною площею 46,20 кв.м. (далі майно) з метою розміщення кафе, балансоутримувач надає, а орендар отримує наступні послуги: забезпечення теплом; забезпечення санітарно-гігієнічних умов праці; використання води для прибирання майна самостійно споживачем; прибирання (сміттєзбірника) та вивезення твердих побутових відходів; вода холодна (з податком на воду); вода гаряча (з податком на воду); вода стічна; підтримання в належному стані території прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо портових доріг та під'їзних шляхів, приміщень загального користування.

Підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору сторони визначили, що оплата витрат на підтримання в належному стані території прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо-портових доріг та підїзних шляхів, приміщень загального користування здійснюються щомісячно в розмірі 5 відсотків від чистого доходу, отриманого від діяльності в орендованому майні, на підставі довідки про доходи.

Оскаржуваним пунктом 2.2.1 договору орендар зобовязався щомісяця до 5-го числа місяця, наступного за звітним, надавати в бухгалтерію балансоутримувача довідку про чистий дохід, отриманий від діяльності орендаря на території балансоутримувача за звітній місяць та своєчасно здійснювати розрахунки за договором.

Щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітнім, орендар зобовязаний самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача рахунок, акт приймання здачі виконаних послуг та раз в рік рахунок на оплату земельного податку згідно пункту 1.1.3 договору. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 20 числа того ж місяця. Підписаний акт приймання здачі виконаних послуг орендар зобовязаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5-ти календарних днів з дати його отримання. Якщо протягом 5-ти календарних днів акт приймання здачі виконаних послуг не буде повернутий балансоутримувачу, він вважається підписаним сторонами (п. 2.2.2 договору).

Згідно спірного п. 4.3 договору в разі несвоєчасного надання довідки про чистий дохід, орендар зобовязаний сплачувати балансоутримувачу штраф в розмірі 100 грн. без урахування ПДВ за кожний календарний день прострочення. Сплата здійснюється орендарем протягом 5 банківських днів після отримання рахунків.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 22.12.2014 включно. Відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони домовились, що положення цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 12.02.2014 (дата підписання сторонами акту № 1 приймання передачі державного майна від 12.02.2014 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 23.12.2013 № 1529) (п.п. 6.1, 6.2 договору).

Звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що спірні пункти 2.2.1, 4.3 договору регулюють виконання сторонами підпункту 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору, який в свою чергу сторони досягли згоди не застосовувати, оскільки їх обсяг входить в вартість оренди приміщення, про що зазначено в договорі, а також підтверджується відсутністю рахунків на оплату передбачених підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору послуг.

У звязку з чим, на думку позивача, слідує, що сторони договору підписали даний договір та не приступили до виконання зобовязань по окремим його пунктам, зокрема, по підпункту 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору.

Також позивач зазначає, що сторонами при укладені договору не дотримано вимог ст. 179 Господарського кодексу України за якими сторони не можуть відступати від змісту типового договору, оскільки типовим договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 не передбачено таких умов, як відшкодування витрат на використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо портових доріг та підїзних шляхів, приміщень загального користування. Також типовим договором не передбачено визначення вартості наданих послуг шляхом встановлення процентного співвідношення від чистого доходу та не передбачено застосування штрафних санкцій за неподання орендарем довідки про чистий дохід.

За вказаних обставин, позивач вважає невідповідність спірних пунктів договору вимогам законодавства України, у звязку з чим просить суд визнати їх недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів (абз. 2, 3 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (абз. 4 підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року № 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України правочин зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

На виконання умов договору відповідач для оплати наданих позивачу послуг передбачених підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору виставив рахунок-фактуру від 30.04.2015 № 61/323 на суму 3655,32 грн., який позивач оплатив 15.05.2015, що підтверджується платіжним дорученням від 15.05.2015 № 304 на суму 3655,32 грн., завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Вказана сума послуг дорівнює 5% від чистого доходу позивача, отриманого від діяльності в орендованих приміщеннях, про що позивач проінформував відповідача листом від 30.03.2015 № 47, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

За таких обставин посилання позивача про те, що сторони досягли згоди не застосовувати підпункт 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору та не приступили до виконання зобовязань за ним є безпідставні, в звязку з чим суд відхиляє їх та не приймає до уваги при вирішенні спору.

Крім того, суд зазначає, що передбачені підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору послуги на підтримання в належному стані території прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо-портових доріг та підїзних шляхів, приміщень загального користування не можуть сплачуватися за рахунок орендних платежів, як зазначає позивач, оскільки вказані послуги надаються не в орендованих приміщеннях, а на території прилеглої до орендованого майна.

Твердження позивача про те, що сторони при укладенні договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/19 відступили від змісту типового договору, оскільки типовим договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774, не передбачено таких умов, як відшкодування витрат на використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо портових доріг та підїзних шляхів, приміщень загального користування та не передбачено визначення вартості наданих послуг шляхом встановлення процентного співвідношення від чистого доходу, є безпідставними, позаяк зазначеним наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 затверджено примірний договір про відшкодування витрат балансотримача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Положення ст. 179 ГК України розділяють поняття примірного договору та типового договору. Основна їх відмінність полягає в тому, що примірний договір, орган державної влади рекомендує субєктам господарювання і негосподарюючим субєктам і від його змісту сторони договору можуть відступати, а від змісту типового договору сторони договору не можуть відступати, але мають право конкретизувати його умови.

Частиною 4 ст. 179 Господарського кодексу України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству, а також на основі примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст.

Передбачений підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору вид послуг включено до договору відповідно до затвердженого генеральним директором Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» положення про встановлення оплати за використання інфраструктури аеропорту від 29.10.2010 № 02.1.2-06-3, яке розроблено з метою компенсації витрат аеропорту на підтримку функціонування інфраструктури аеропорту та регулює розмір плати для субєктів комерційного обслуговування та орендарів за користування інфраструктурою аеропорту.

Підпунктом 4.1 пункту 4 вказаного вище положення передбачено, що плата за використання інфраструктури аеропорту встановлюється у відсотках від чистого доходу, отриманої від комерційного обслуговування.

Оскільки позивачу у справі згідно договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 23.12.2013 № 1529, укладеного між ним та третьою особою у справі, в оренду надані приміщення з метою розміщення кафе, то у відповідності до п. 4.3.3 положення про встановлення оплати за використання інфраструктури аеропорту, позивачу застосовано розмір оплати за користування інфраструктурою аеропорту в розмірі 5% від чистого доходу, отриманого від діяльності в орендованих приміщеннях на підставі отриманої довідки про доходи.

Посилання позивача про те, що типовим договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 не передбачено застосування штрафних санкцій за неподання орендарем довідки про чистий дохід є безпідставним з підстав зазначених вище, позаяк зазначеним наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 затверджено примірний договір про відшкодування витрат балансотримача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, окремі умови якого у відповідності до ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України сторони за взаємною згодою можуть змінювати, або доповнювати зміст примірного договору та з підстав, що учасники господарських відносин при укладені договору наділені правом забезпечити виконання господарських зобовязань шляхом встановлення договірних санкцій, що застосовуються за невиконання чи неналежне виконання договірних зобовязань.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Враховуючи вищевикладене, доказів наявності фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним на момент його вчинення позивач суду не надав.

Оскільки позивач не довів обставини, з якими закон пов'язує можливість визнання спірних п. 2.2.1, 4.3 договору недійсними в судовому порядку, суд дійшов висновку про недоведеність та безпідставність позовних вимог у вказаній частині, в звязку з чим відмовляє в їх задоволенні.

Щодо вимог про стягнення з відповідача помилково перерахованих згідно з платіжним дорученням від 15.05.2015 № 304 коштів в сумі 3655,32 грн., які на думку позивача відповідач утримує без достатніх правових підстав, то суд зазначає таке.

Пунктом 2.2.1 договору орендар зобовязався щомісяця до 5-го числа місяця, наступного за звітним, надавати в бухгалтерію балансоутримувача довідку про чистий дохід, отриманий від діяльності орендаря на території балансоутримувача за звітній місяць та своєчасно здійснювати розрахунки за договором.

Позивач листом від 30.03.2015 вих. № 47 (відповідь на лист відповідача від 17.03.2015 № 01-22-1237 «Щодо надання інформації) на виконання п. 2.2.1 договору надав відповідачу інформацію про чистий дохід за період експлуатації орендованих приміщень.

На підставі наданої позивачем інформації про чистий дохід від діяльності його підприємства за період експлуатації ним орендованих приміщень, відповідач на оплату наданих ним послуг позивачу, передбачених підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору, склав рахунок-фактуру від 30.04.2015 № 61/323 на суму 3655,32 грн. за надані послуги (використання інфраструктури аеропорту 5%) згідно договору від 24.07.2014 № 80.1-14/19, завірена копія якого залучена до матеріалів справи.

Вказаний рахунок-фактуру позивач оплатив 15.05.2015, що підтверджується платіжним дорученням від 15.05.2015 № 304 на суму 3655,32 грн. з призначенням платежу «оплата за використання інфраструктури зг договору № 80.1-14/1-9 від 24.07.2014 в т.ч. ПДВ 20% 609,22 грн.».

Оскільки кошти в сумі 3655,23 грн. згідно платіжного доручення від 15.05.2015 № 304 перераховані позивачем на рахунок відповідача на виконання умов укладеного між сторонами договору щодо оплати наданих відповідачем послуг, передбачених підпунктом 8 таблиці № 1 п. 1.1.1 договору, то відсутні підстави вважати, що зазначені кошти помилково перераховані позивачем, і що вони незаконно утримуються відповідачем.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог у вказаній частині, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В позові відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 22.02.2016.