ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"16" лютого 2016 р. Справа № 4/186-10

За скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» на дії відділу Державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія», м.Мерефа

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Богуславський консервний завод», м.Богуслав

про стягнення 69510,08 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від стягувача: не зявився

Від боржника: не зявився

Від ДВС: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.11.2010 року у справі № 4/186-10 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Богуславський консервний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» 47100,90 грн. основного боргу, 481,22 грн. 3% річних, 1947,53 грн. інфляційних втрат, 2694,06 грн. пені за порушення строків оплати товару, 3370,19 грн. пені за не своєчасне прийняття товару, 13916,18 грн. штрафу, 695,11 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2010 року апеляційну скаргу ТОВ «Сільськогосподарське підприємство Богуславський консервний завод» на рішення Господарського суду Київської області від 14.11.2010 року повернуто скаржнику без розгляду.

На виконання зазначеного рішенням від 14.11.2010 року у справі № 4/186-10 Господарським судом Київської області 07.02.2011 року видано відповідний наказ.

21.12.2015 року стягувач (позивач) Товариство з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» звернувся до Господарського суду Київської області зі скаргою на дії Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області, обґрунтовуючи її тим, що державним виконавцем неправомірно винесено постанову №ВП49450973 від 25.11.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу господарського суду від 07.02.2011 року.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 21.12.2015 року суддю А.Ю.Кошика визначено для розгляду скарги у справі №4/186-10.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ГПК України, скарги на дії державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена та призначаються до розгляду у судовому засіданні.

Відповідно до ухвали суду від 23.12.2015 року розгляд скарги призначено на 05.01.2016 року.

Боржник та стягувач, належним чином повідомлені про час і місце розгляду спору, у судове засідання 05.01.2016 року не зявились.

Представник Відділу Державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області у судове засідання 05.01.2016 року не зявився, відзив на скаргу не подав. Розгляд справи відкладався на 21.01.2016 року.

Представник Відділу Державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області у судовому засіданні 21.01.2016 року подав відзив на скаргу. Розгляд справи відкладався на 04.02.2016 року.

У судовому засіданні 04.02.2016 року позивач (стягувач) заявника заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи. 03.02.2016 року представником скаржника ОСОБА_1 до суду була подана заява про відновлення строку предявлення наказу до виконання та про залишення скарги без розгляду. Розгляд справи відкладався до 16.02.2016 року.

10.02.2016 року до суду надійшла заява № 23/25-11/25-01 за підписом генерального директора ТОВ «Мерефянська скляна компанія» про відкликання поданої представником ОСОБА_1 заяви про відновлення строку предявлення наказу до виконання та про залишення скарги без розгляду.

16.02.2016 року до суду надійшла заява представника скаржника про підтримання скарги та надано додаткові пояснення.

В судове засідання 16.02.2016 року представники скаржника, боржника та виконавчої служби не зявились.

Розглянувши в судовому засіданні 16.02.2016 року скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» на дії Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області, дослідивши надані учасниками провадження докази та пояснення, судом встановлено.

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.11.2010 року у справі № 4/186-10 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське підприємство «Богуславський консервний завод» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» 47100,90 грн. основного боргу, 481,22 грн. 3% річних, 1947,53 грн. інфляційних втрат, 2694,06 грн. пені за порушення строків оплати товару, 3370,19 грн. пені за не своєчасне прийняття товару, 13916,18 грн. штрафу, 695,11 грн. державного мита та 236 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2010 року апеляційну скаргу ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Богуславський консервний завод» на рішення Господарського суду Київської області від 14.11.2010 року повернуто скаржнику без розгляду.

На виконання зазначеного рішення від 14.11.2010 року у справі № 4/186-10 Господарським судом Київської області 07.02.2011 року видано відповідний наказ зі строком предявлення до виконання до 06.12.2013 року.

Скаржник зазначає, що вищезазначений наказ неодноразово подавався для виконання в органи виконавчої служби. 26.09.2012 року наказ було повернуто стягувачеві на підставі п.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження»; 30.09.2013 року наказ було повернуто стягувачеві на підставі п.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, з врахуванням положень ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» повернення наказу стягувачеві перериває строк предявлення його до виконання і враховуючи визначений в наказі трирічний строк, який переривався 30.09.2013 року, скаржник (стягував) вважає, що має право подати наказ на виконання до 30.09.2016 року.

В листопаді 2015 року стягувач повторно звернувся до Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції із заявою про відкриття виконавчого провадження по виконанню наказу Господарського суду Київської області від 07.02.2011 року у справі № 4/186-10.

Однак, 25.11.2015 року заступником начальника Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції ОСОБА_2 винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа), а наказ повернуто стягувачу у зв'язку із пропуском строку пред'явлення виконавчого документу до виконання.

У звязку з чим, скаржник просить визнати дії заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції ОСОБА_2 по винесенню постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 25.11.2015 року незаконними, скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 25.11.2015 року (ВП №49450973); зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції відкрити виконавче провадження з виконання наказу Господарського суду Київської області від 07.02.2011 року у справі №4/186-10.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред'явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку до нового стооку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Також, скаржник зазначає, що відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.11.2010 року виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, предявляються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Таким чином, скаржник вважає, що оскільки на момент видачі наказу було встановлено трирічний строк предявлення його до виконання, після переривання поновлюється перебіг відповідного трирічного строку. З урахуванням того, що наказ останній раз було повернуто стягувачу органом виконавчої служби 30.09.2013 року, скаржник вважає, що строк пред'явлення наказу до виконання триває до 30.09.2016 року.

Також, скаржник зазначає, що за період з моменту видачі наказу по 10.11.2015 року (дата останнього направлення наказу до ВДВС), наказ більше 2 років знаходився на виконанні у виконавчій службі, що зупиняє перебіг строку предявлення наказу до виконання і відповідний проміжок часу не повинен враховуватись.

Відділ державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції подав відзив на скаргу, в якому зазначив, що виконавчі документи предявляються до виконання в строки визначені ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначив, що відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем постановою від 30.09.2013 року виконавчий документ (наказ у справі) було повернуто стягувану та відповідно до вимог ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено строк повторного пред'явлення до виконання до 30.09.2014 року. Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у встановленому законом порядку не оскаржувалась.

24.11.2015 року на виконання до відділу ДВС Богуславського РУЮ скаржником (стягувачем) з відповідною заявою було подано на виконання наказ від 07.02.2011 року № 4/186-10.

У зв'язку з пропуском строку встановленого відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» постановою про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.09.2013 року (до 30.09.2014 року), державним виконавцем 25.11.2015 року винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Як визначено ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент останнього повернення виконавчого документа постановою від 30.09.2013 року, яка є підставою для переривання строку предявлення, передбачено річний строк предявлення виконавчого документа для виконання.

Закон України «Про виконавче провадження» не визначає підстав зупинення строку предявлення виконавчих документів до виконання, в той же час, ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, пред'явленням виконавчого документа до виконання і після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється, в даному випадку з дня його повернення. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Таким чином, строк предявлення наказу суду від 07.02.2011 року № 4/186-10 переривався і вважається поновленим з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 30.09.2013 року.

В той же час, суд зазначає, що в наказі від 07.02.2011 року № 4/186-10 було встановлено строк предявлення його до виконання до певної дати 06.12.2013 року, обрахований у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, яке передбачало трирічний строк предявлення виконавчого документа до виконання. При цьому, в наказі не визначалось трирічного строку предявлення його до виконання. Тобто трирічний строк предявлення наказу до виконання визначався виключно нормами чинного на момент видачі наказу законодавства.

Норма п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.11.2010 року, яким було внесено зміни до строків предявлення виконавчих документів, визначає лише, що строки вже виданих виконавчих документів не змінюються і такі виконавчі документи предявляються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Однак, відповідна норма п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 04.11.2010 року не передбачає застосування законодавства, яке діяло на момент видачі наказу і втратило чинність, при повторному обрахуванні строку предявлення наказу до виконання в разі його переривання.

Оскільки, Закон України «Про виконавче провадження» не передбачав зазначення терміну дійсності наказу, а встановлював правила та порядок обрахування строків предявлення наказу до виконання з визначенням конкретної дати, що і було дотримано в наказі, після переривання відповідний строк підлягає повторному обрахуванню у відповідності до діючого законодавства і застосування при цьому норм закону, які втратили чинність, безпідставне.

Крім того, ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначає можливість повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону і не містить виключень.

З огляду на ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» строк предявлення наказу до виконання після поновлення тривав до 30.09.2014 року, про що державним виконавцем було зазначено в постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.09.2013 року і така постанова не оскаржувалась стягувачем.

Щодо посилань скаржника, що наказ перебував на виконанні протягом тривалого часу, відповідні обставини не впливають на обрахування строку, оскільки норми ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» передбачають поновлення строку кожного разу предявлення виконавчого документа, і такий строк поновлюється з моменту винесення постанови про повернення виконавчого документа не залежно від строку його перебування на виконанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Таким чином, оскільки строк предявлення наказу до виконання після поновлення тривав до 30.09.2014 року, однак наказ було предявлено до виконання в листопаді 2015 року, державним виконавцем правомірно винесено спірну постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Як зазначено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» на дії Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні №ВП49450973 по виконанню наказу Господарського суду Київської області від 07.02.2011 року у справі № 4/186-10 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мерефянська скляна компанія» на дії Відділу державної виконавчої служби Богуславського районного управління юстиції у Київській області у виконавчому провадженні №ВП49450973 по виконанню наказу Господарського суду Київської області від 07.02.2011 року у справі № 4/186-10 залишити без задоволення.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 24.02.2016 р.