ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р.Справа № 916/4045/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Лисенко В.А., Гладишевої Т.Я.,

при секретарі судового засідання Молодові В.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, директор;

від відповідача - не з'явився, повідомлений належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз»

на рішення господарського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року

по справі №916/4045/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз»

до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області

про визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії та визнання дійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсним рішення, зобовязання вчинити певні дії та визнання дійсними договорів, в якій просило про:

- визнання недійсним та скасування рішення відповідача № 489-VI від 14.06.2012;

- зобовязання внести зміни в типову форму державної статистичної звітності 6-зем „Звіт про наявність земель, розподілення їх за власниками землі, землекористувачами, категоріями і видами економічної діяльності і іншу земельно-кадастрову документацію, відобразивши в їх змісті користувачем земельної ділянки за адресою Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Грібовка, вул.Середня, 10, ТОВ БВ „ЧАЙКА БЕЛАЗ;

- внесення змін до договору оренди земельної ділянки базі відпочинку "Чайка" площею 0,7971га від 08.09.2000 р., укладеного між позивачем та відповідачем, і договір про внесення змін в договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_2 08.09.2000 р. за реєстраційним № 2789, замінивши в них сторону договору Дочірнє підприємство „База відпочинку „Чайка на товариство з обмеженою відповідальністю „База відпочинку „Чайка Белаз;

- визнання дійсним договору оренди земельної ділянки бази відпочинку „Чайка площею 0,7971га від 08.09.2000 р. і договір про внесення змін в договір оренди земельної ділянки від 08.10.2010 р. з внесенням судом в їх зміст змін у назві орендаря земельної ділянки з Дочірнього підприємства „База відпочинку „Чайка на Товариство з обмеженою відповідальністю „База відпочинку „Чайка Белаз і правомірність орендаря володіти і користуватися цією земельною ділянкою згідно умов договору оренди і у відповідності з діючим законодавством.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що між ним та відповідачем укладено 08.09.2000 р. договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, а в подальшому внесено зміни до нього договором від 08.10.2010 року щодо продовження строку дії договору на 20 років, однак 18.09.2015 року позивач отримав відмову відділу Держземагенства в Овідіопольському районі у присвоєнні кадастрового номеру у звязку з існуванням рішення № 489-VI від 14.06.2012 р., згідно якого земельну ділянку, на якій розташована база відпочину «Чайка», передано до земель запасу Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Таким чином, посилаючись на незаконність вказаного рішення, відсутність у відповідача повноважень в односторонньому порядку приймати рішення про вилучення земельної ділянки, відсутність підстав для припинення права користування земельною ділянкою, ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» звернулось до суду з відповідним позовом.

Рішенням господарського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі №916/4045/15 (суддя Волков Р.В.) в задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, виходячи з системного аналізу чинного законодавства стосовно необхідності реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність реєстрації додаткової угоди.

На думку суду, відсутність державної реєстрації додаткової угоди про внесення змін до договору оренди земельної ділянки дає підстави для висновку про закінчення договору оренди.

Таким чином, внаслідок закінчення договору оренди земельної ділянку суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність прийнятого рішення щодо переведення спірної земельної ділянки до земель запасу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Одеської області скасувати повністю та задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що підставами для задоволення позову є норм ст.33 ЗУ «Про оренду землі» щодо укладення нового типового договору на новий строк, а також автоматична пролонгація договору на той же строк та на тих же умовах у разі, якщо орендар продовжує користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору.

Разом з тим, зазначає апелянт, між сторонами укладено додатковий договір про продовження строку дії договору, що також підтверджує погодження між сторонами пролонгації договору.

При цьому, скаржник вказує, що додаткова угода лише фіксує факт продовження правовідносин, однак фактично вони продовжуються з наступного дня після припинення дії договору, а не з дати укладення додаткової угоди.

Крім того, апелянт вважає що законодавцем не передбачена така форма договору як державна реєстрація.

В судових засіданнях представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати оскаржене рішення та задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено під час апеляційного перегляду, 08.09.2000р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» та Дальницькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області був підписаний договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого відповідач надав, а позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться в с.Грибівка, база відпочинку "Чайка", Овідіопольському районі Одеської області. Площа земельної ділянки 7971кв.м.

Підставою для укладання договору оренди стало рішення 14 сесії ХХІІІ скликання Дальницької сільської ради за № 271 від 24.05.2000 р.

Відповідно до п.2.2 договору, його укладено терміном на 10 років з дати його реєстрації. По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення.

Договір укладений у нотаріальній формі та зареєстрований відповідачем за №31 11.10.2000 року (а.с.17).

02.08.2010 року ДП «База відпочинку «Чайка» звернулось до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області із заявою про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки від 08.09.2000 року на строк 49 років шляхом складання додаткової угоди до основного договору оренди (а.с.19).

28.09.2010 р. на 55 сесії V скликання Дальницької сільської ради прийняте рішення № 2463, яким вирішено продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки та укласти з позивачем додатковий договір до договору оренди, яким внести зміни в текст договору щодо терміну його дії, а саме викласти перший абзац пункту 2.2 в наступній редакції: „Договір укладено терміном на 20 (двадцять) років, починаючи з дати його державної реєстрації.

08.10.2010 р. між сторонами складено договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки , відповідно до якого викладено п.2.1 абз.1 вищевказаного договору в такій редакції: «Договір укладено терміном на 20 (двадцять) років, починаючи з дати його державної реєстрації».

Відповідно до рішення ДП «База відпочинку «Чайка» від 26.01.2012 року №1/12-ЕУ, підприємство реорганізовано шляхом перетворення в ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» з повним переходом всіх майнових та немайнових прав, обовязків та зобовязань підприємства, що реорганізується.

27.03.2012 року, 02.04.2012 року, 20.04.2012 року, 28.11.2012 року, 15.04.2013 року неодноразово ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» зверталось до Дальницької сільської ради із заявою про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 08.09.2000 року щодо перейменування орендаря ДП «База відпочинку «Чайка» на ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз».

Однак, заяви ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» залишились без відповіді Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області.

Відповідно до листа Відділу Держзмагентства в Овідіопольському районі від 18.09.2015 року, повідомлено ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» про те, що земельна ділянка за адресою Одеська область, Овідіопольський район с. Грибівка, вул.Середня, 10, яка перебувала в оренді ДП «БВ Чайка», на підставі рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 14.06.2012 року №489-VI була переведена до земель запасу, та користувач ДП «БВ Чайка» на території Овідіопольського району Одеської області не значиться.

Посилаючись на незаконність рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 14.06.2012 року №489-VI, про яке ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» дізналось лише 18.09.2015 року, а також на те, що договір пролонговано на підставі рішення Дальницької сільської ради від 28.09.2010 р. №2463, позивач звернувся до господарського суду першої інстанції з відповідним позовом.

Досліджуючи обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Порядок, умови і правові конструкції поновлення договору оренди землі унормовані у статті 33 Закону України "Про оренду землі".

Відповідно до ст.33 ЗУ «Про оренду землі» в редакції, яка діяла станом на момент укладення між сторонами договору про внесення змін до договору оренди 08.10.2010 року, після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

У разі поновлення договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Таким чином, стаття 33 цього Закону фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, поновленням договору є визначена у наведеній нормі процедура, яка реалізовується у формі двох самостійних правових конструкцій.

Першою з таких правових конструкцій, відповідно до ч.1 ст.33 Закону "Про оренду землі", є укладення договору оренди землі на новий строк, коли переважне право перед іншими особами укласти договір оренди землі після його припинення має орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору.

Другою правовою конструкцією, відповідно до ч.3 ст.33 Закону України "Про оренду землі", є так звана пролонгація договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору письмових заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі.

Отже, реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 зі справи №6-55цс15, яка відповідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України має враховуватися судами.

Як вбачається з матеріалів справи, судовою колегією встановлено, що всупереч вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі», орендодавець не заявляв письмові заперечення протягом одного місяця після закінчення строку договору щодо поновлення договору оренди землі, також орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди та сплачувати орендну плату, а тому судова колегія приходить до висновку, що ТОВ «База відпочинку «Чайка Белаз» має право на пролонгацію договору оренди.

Як зазначалось вище, пунктом 2.2 основного договору, сторони погодили, що його укладено терміном на 10 років з дати його реєстрації, яку проведено 11.10.2000 року.

У разі бажання орендаря поновити договір на новий термін зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення.

В строки, передбачені договором, а саме 02.08.2010 року за два місяці до закінчення договору - ДП «База відпочинку «Чайка» звернулось до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області із заявою про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки від 08.09.2000 року на строк 49 років.

28.09.2010 р. на 55 сесії V скликання Дальницької сільської ради прийняте рішення № 2463, яким вирішено продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки та укласти з позивачем додатковий договір до договору оренди, яким внести зміни в текст договору щодо терміну його дії, а саме викласти перший абзац пункту 2.2 в наступній редакції: „Договір укладено терміном на 20 (двадцять) років, починаючи з дати його державної реєстрації.

08.10.2010 р. між сторонами на підставі рішення Дальницької сільської ради від 28.09.2010 р. № 2463 укладено договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки, відповідно до якого викладено п.2.1 абз.1 вищевказаного договору в такій редакції: «Договір укладено терміном на 20 (двадцять) років, починаючи з дати його державної реєстрації».

Незважаючи на вказані обставини, вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» про визнання дійсним договору оренди земельної ділянки бази відпочинку „Чайка, площею 0,7971га від 08.09.2000 р. і договору про внесення змін в договір оренди земельної ділянки від 08.10.2010 р. не підлягає задоволенню, тому що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, з огляду на приписи пункту 13 абз.4 Пленуму Верховного суду України №9 від 056.11.2009 р.

Судова колегія зазначає, що також не підлягає задоволенню вимога щодо зобовязання внести зміни в типову форму державної статистичної звітності 6-зем „Звіт про наявність земель, розподілення їх за власниками землі, землекористувачами, категоріями і видами економічної діяльності і іншу земельно-кадастрову документацію, відобразивши в їх змісті користувачем земельної ділянки за адресою Одеська обл.., Овідіопольський р-н, с.Грібовка, вул.Середня, 10, ТОВ БВ „ЧАЙКА БЕЛАЗ, оскільки це є безпосереднім втручанням в діяльність органу місцевого самоврядування.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судова колегія зауважує, що вимога про зобовязання внести зміни в типову форму державної статистичної звітності не відповідає способам захисту порушених прав, визначеним ст.16 ЦК України.

Що стосується вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» про внесення змін до договору оренди земельної ділянки базі відпочинку "Чайка" площею 0,7971га від 08.09.2000 р., укладеного між позивачем та відповідачем, і договір про внесення змін в договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу ОСОБА_2 08.09.2000 р. за реєстраційним № 2789, замінивши в них сторону договору Дочірнє підприємство „База відпочинку „Чайка на товариство з обмеженою відповідальністю „База відпочинку „Чайка Белаз судова колегія звертає увагу на те, що позивачем не дотримано порядку внесення змін до договору, визначених ст. 181-188 ГК України.

Досліджуючи законність та обґрунтованість рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 489-VI від 14.06.2012, судова колегія виходить з наступного.

Згідно п. 1.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17 травня 2011 року N 6, з положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, тощо, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Дослідивши обставини справи, судова колегія доходить висновку, що відповідач прийняв незаконне рішення 14.06.2012 року №489-VI про переведення земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно позивача, до земель запасу Дальницької сільської ради.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Земельного кодексу України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Тобто єдиною правовою ознакою для переведення цих земель до земель запасу є вільність таких земельних ділянок від користування.

У даному конкретному випадку, незважаючи на те, що на даний час договір оренди земельної ділянки належним чином не оформлений, має місце фактичне користування земельної ділянки позивачем на підставі договору оренди від 2000 р. та рішення Дальницької сільради № 2463 від 28.09.2010 р.

Фактичне користування полягає у наявності на спірної земельної ділянці будівлі та споруди бази відпочинку «Чайка», що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16.02.2007 року (а.с.25), а також технічним паспортом на будівлі та споруди бази відпочинку «Чайка», виготовленого станом на 06.06.2013 року(а.с.48-51).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем отримується орендна плата за дану земельну ділянку, що підтверджено первинними фінансовими документами (а.с. 56-70).

Матеріали справи не містять доказів добровільної відмови від користування спірної земельної ділянки з боку позивача.

Таким чином, переведення земельної ділянки , що знаходиться у користуванні юридичної особи до земель запасу, порушує права цієї особи як власника будівель та споруд, що знаходяться на такий земельної ділянці.

Відповідно до положень ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Отже, судова колегія доходить висновку про те, що позивач не втратив право на користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, що знаходиться у його власності, оскільки його право на користування земельною ділянкою підтверджується також і рішенням Дальницької сільської ради від 28.09.2010 р. № 2463, яке не скасовано та не визнано недійсним.

Приймаючи рішення 14.06.2012 року про переведення земельної ділянки до земель запасу, Дальницька сільська рада повинна була переконатись, що такі дії не призведуть до порушення прав чи охоронюваних законом інтересів будь-яких осіб, а зважаючи, що на вказаній земельній ділянці знаходиться нерухоме майно позивача, Дальницька сільська рада повинна була врахувати цей факт у відповідності до ст.125 Земельного кодексу України.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого відповідачі зазначив про переведення земельної ділянку до земель запасу, позивач таким чином зазначає, що відповідач ставить під сумнів його право на мирне володіння своїм майном, яке знаходиться на спірній земельній ділянці.

У рішенні від 24.06.2003 року у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства", застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини зазначив про порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, про втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони. Сама місцева влада виступала стороною у договорі, заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов.

У справі, яка переглядається, обставини є подібними.

Відповідно до частині 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи мiсцевого самоврядування, їх посадовi особи зобовязанi дiяти лише на пiдставi, в межах повноважень та у спосiб, що передбаченi Конституцiєю та законами України.

Враховуючи викладене, рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 489-VI від 14.06.2012 є незаконним та таким, що порушує права та інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз».

Оскільки висновок суду першої інстанції про правомірність прийнятого рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 489-VI від 14.06.2012 суперечить нормам матеріального права, рішення суду у цієї частині підлягає скасуванню, у звязку з таким, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.99, п.2 ст.103, п.4 ч.1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 14 грудня 2015 року по справі №916/4045/15 частково скасувати, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції :

"Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Чайка Белаз» до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати рішення Дальницької сільської ради № 489-VI від 14.06.2012 року «Про переведення земельної ділянки, на якій розташована база відпочинку «Чайка», до земель запасу Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області».

В решті позовних вимог відмовити."

Постанова набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до ВГСУ.

Повний текст постанови підписаний 23 лютого 2016 року

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя В.А. Лисенко

Суддя Т.Я. Гладишева