РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/27811/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дженерал Авто Груп"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод"

про припинення зобов'язань за договором застави

Суддя Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпов С.Б. представ за дов. №б/н від 14.01.2016

від відповідача: Павленко О.В. представ за дов. №б/н від 04.01.2016

від третьої особи не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Пред'явлені вимоги про припинення зобов'язання позивача за договором застави № НКЛ-2019631/S3 від 24.10.2013, укладеного між позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.10.2015 суддею Князьковим В.В. порушено провадження у справі № 910/27811/15, залучено Публічне акціонерне товариство "Запорізький автомобілебудівний завод" до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, розгляд справи призначено на 18.11.2015.

18.11.2015 до суду від відповідача надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальної техніки та відзив на позовну заяву.

Позивачем через канцелярію суду подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, у зв'язку з перебуванням судді Князькова В. В. на лікарняному, справу передано для розгляду судді Ярмак О.М.

04.12.2015 ухвалою суду справу № 910/27811/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду в засіданні суду на 19.01.2016.

19.01.2016 позивач в судовому засіданні подав клопотання про витребування у третьої особи оригіналів або засвідчених копій договору кредитної лінії №НКЛ-2019631 від 24.10.2013 та всі додаткові угоди про зміни чи доповнення до зазначеного договору, яке судом відхилено.

Також позивачем подана заява про виправлення описки в ухвалі від 29.10.2015, в якій невірно вказано адресу третьої особи та відкладення розгляду справи, яка судом задоволено.

19.01.2016 в судовому засіданні представник відповідача подав додаткові пояснення до відзиву, які судом прийняті до розгляду.

Ухвалою суду від 19.01.2016 розгляд справи відкладено на 09.02.2016.

09.02.2016 представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про залучення третіх осіб та витребування доказів, в якому він просив залучити до участі у справі Публічне акціонерне товариство «Таврія -Авто» (м.Сімферополь), Публічне акціонерне товариство «Донецьк -Авто» (м.Донецьк), Публічне акціонерне товариство «Луганськ-Авто» (м.Сєвєродонецьк, Луганська область) в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору та витребувати у вказаних осіб шляхом публікації на офіційному сайті Господарського суду міста Києва докази наявності та схоронності товарів в обороті , перелік яких викладено в додатку № 1 до договору застави № НКЛ - 2019631/S3 від 24.10.2013, що знаходяться за вказаними адресами.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 27 ГПК України у заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі. Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Розглянувши клопотання позивача, судом не встановлено, а заявником не подано належних доказів, що між ним та вказаними особами існує правовий зв'язок і що правовідносини між ними можуть змінитись у результаті вирішення даного спору, тому суд не вбачає підстав для залучення до участі у справі ПАТ «Таврія -Авто» (м. Сімферополь), ПАТ «Донецьк -Авто» (м. Донецьк), ПАТ «Луганськ-Авто» (м. Сєвєродонецьк, Луганська область) в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Щодо другої частини клопотання, в якому позивач просить витребувати докази у вказаних осіб, суд також відмовляє в його задоволенні відповідно до ст.. 38 ГПК України в зв'язку з його необґрунтованістю.

Третя особа письмових пояснень у справі не надала, свого представника в засідання суду не направила.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між третьою особою - публічним акціонерним товариством «Запорізький автомобілебудівний завод» (позичальник) та відповідачем - Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (кредитор) було укладено договір кредитної лінії №НКЛ-2019631 (далі - договір кредиту), за яким ПАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» отримав кредитні кошти у розмірі 34 200 000,00 дол. США.

Пунктом 3.1 договору кредиту визначено, що зобов'язання забезпечується договором застави товарів в обороті, що належить Публічному акціонерному товариству «ДЖЕНЕРЕЛ АВТО ГРУП».

24.10.2013 на виконання договору кредиту між позивачем та відповідачем було укладено договір застави № НКЛ-2019631/S3, за яким позивач передає відповідачу в заставу товари в обороті, перелік яких викладено в додатку №1 до цього договору і який є його невід'ємною частиною.

Пунктом 1.1.1. договору застави визначено, що предмет застави знаходиться за адресами, вказаними в додатку №1 до цього договору.

Згідно з п. 1.3 договору балансова вартість предмету застави становить 100 001 376,00 грн..

В п.1.3.1. договору сторони визначили, що за взаємною згодою сторін цього договору заставна вартість становитиме 100 000 000,00 грн.

Відповідно до додатку № 1 до договору застави у заставу передано товари, які наявні на складах станом на 24 жовтня 2013 року, а саме: автомобілі CHEVROLET - 410 одиниць та Opel - 228 одиниць, всього 638 одиниць. Місцями зберігання автомобілів Шевроле та Опель зазначені підприємства, які розташовані в різних областях України, в тому числі Донецькій та Луганській областях та АР Крим, адреси розміщення автомобілів вказані в даному додатку.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ДЕЛЬТА БАНК». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08.04.2015 строк тимчасової адміністрації продовжено до 02 вересня 2015 року включно. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 147 від 03.08.2015 року строк тимчасової адміністрації продовжено до 02 жовтня 2015 року включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 та Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 02.10.2015 розпочато процедуру ліквідації у АТ «Дельта Банк».

Позивач звернувся з вимогами про припинення зобов'язань за договором застави, посилаючись на ст.ст. 11, 16, 598, 607 ЦК України та обґрунтовуючи свої вимоги припиненням зобов'язань через неможливість виконання зобов'язання за договором застави у зв'язку з обставинами за яку жодна із сторін не відповідає.

Позивач в позовній заяві зазначає, що оскільки місцями зберігання предмету застави товарів в обороті визначено Автономну Республіку Крим, яка з 20 лютого 2014 року визнана тимчасово окупованою територією, та Донецьку і Луганську області, які визначені районами проведення антитерористичної операції з 07.04.2014, в зв'язку з чим позивач позбавлений можливості вести економічну діяльність та реалізовувати правомочності щодо майна та активів, та не може гарантувати наявність та схоронність заставленого майна, зважаючи, що предметом застави виступали автомобілі.

Позивач вказує, що події на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, а також збройний конфлікт на території Луганської та Донецької областей є обставинами, за які ні позивач, ні ПАТ «Дельта Банк» не відповідають та попередити виникнення яких вони не могли, тому просить припинити зобов'язання ТОВ «Дженерал Авто Груп» за договором застави.

Дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судових засіданнях докази, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

В частині 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» визначено наступне, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ст. 576 ЦК України та ст. 4 Закону України «про заставу» предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Обов'язки володільця предмета застави визначені у статті 587 ЦК України, відповідно до якої особа, яка володіє предметом застави, зобов'язана, якщо інше не встановлено договором: вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; утримувати предмет застави належним чином; негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави.

Заставодавець, який володіє предметом застави, у разі втрати, псування, пошкодження або знищення заставленого майна з його вини зобов'язаний замінити або відновити це майно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.579 ЦК України за загальним правилом заміна предмета застави здійснюється заставодавцем лише за згодою заставодержателя. Норма, аналогічна ст. 579 ЦК, викладена у ч. 1 ст. 7 Закону "Про заставу", згідно з якою заміна предмета застави здійснюватися тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договоре законом. Порядок заміни предмета застави при заставі товарів в обороті переробці регулюється розділом III цього Закону.

Згідно положень статей 42 та 43 Закону України «Про заставу» при заставі товарів в обороті або у переробці заставодавець зберігає за собою право володіти, користуватися та розпоряджатися предметом застави відповідно до правил цього розділу, а у разі відчуження заставлених товарів він зобов'язаний замінити їх іншими товарами такої ж або більшої вартості. Зменшення вартості замінених товарів допускається тільки у випадках, коли це здійснено за домовленістю сторін щодо погашення частки початкової заборгованості.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про заставу» ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження предмета застави несе власник заставленого майна, інше не встановлено договором або законом.

У разі випадкового знищення або випадкового пошкодження предмета заставодавець на вимогу заставодержателя зобов'язаний надати рівноцінний предмет або, якщо це можливо, відновити знищений чи пошкоджений предмет застави.

Проаналізувавши зміст наведених вище положень чинного законодавства можна зробити висновок, про те, що заставодавець повинен здійснити заміну товарів в обороті, якщо відбулось їх відчуження, знищення чи пошкодження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» та ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі:

1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою;

2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави;

3) реалізації предмета застави;

4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Пунктом 2.1.7 договору застави передбачено обов'язок заставодавця здійснити заміну предмету застави , іншим майном, яке задовольняє заставодержателя, або незалежно від строку виконати зобов'язання за договором кредиту у повному обсязі.

Згідно з пунктом 7.1., цей договір діє до повного виконання позичальником зобов'язань за договором кредиту. З усіх питань, які не врегульовані цим договором, сторони керуються чинним законодавством України (п.7.5.).

Таким чином, заставою забезпечені зобов'язання за договором кредиту до повного його виконання.

Посилання позивача на ст. 607 ЦК України, згідно якої зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, є безпідставними, оскільки за договором застави заставодержатель має лише права а заставодавець лише зобов'язання. Тобто, у разі невиконання заставодавцем зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернути стягнення на предмет застави та одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до додатку № 1 до договору застави, місцями зберігання товарів в обороті (автомобілів), які передані в заставу банку, вказані не лише АР Крим, Донецька та Луганська області, а ще 22 області України, а неможливість позивача вести економічну діяльність на вказаній території не є підставою припинення зобов'язань за договором застави.

Крім того, позивач не надав жодного належного доказу щодо факту знищення, пошкодження чи втрати предмету застави.

За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи позивача є непереконливими, такими, що не відповідають приписам законодавства, спростовуються матеріалами справи та встановленими по справі обставинами, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Судові витрати відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя О.М.Ярмак

Повне рішення складено 26.02.2016.