ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 922/4447/15

Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Овечкіна В.Е. - головуючого, Корнілової Ж.О.,
Чернова Є.В.
за участю представників: від позивача розглянув касаційну скаргу Солдатенко А.М. Ізюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02 грудня 2015 року
У справі№922/4447/15 господарського суду Харківської області
за позовомАкціонерної компанії "Харківобленерго"
доІзюмського комунального виробничого водопровідно-каналізаційного підприємства
простягнення коштів
В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.10.2015 року (суддя Денисюк Т.С.) позов задоволено частково. Стягнуто з Ізюмського комунального виробничого водопровідно - каналізаційного підприємства на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" пеню в розмірі 5203,51 грн., інфляційні втрати за квітень та травень 2015 року в сумі 28 112, 42 грн. В частині стягнення 3% річних в розмірі 26,91 грн. провадження припинено на підставі п. 1-1. ч.1. ст.80 ГПК України. В решті позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р. (судді Сіверін В. І., Терещенко О.І., Івакіна В.О.) рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2015 року залишено без зміни.

Відповідач в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду та рішення місцевого господарського суду скасувати з підстав неправильного застосування та порушення норм матеріального та процесуального права, в позові про стягнення пені, інфляційних втрат відмовити.

Скаржник доводить, що суд неправильно застосував ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки оплата на яку нараховано пеню та інфляційні була здійснена відповідачем згідно із спільним протокольним рішенням про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, тобто виконання договоірного зобовязання відповідачем невідємно повязано із виконанням вказаних, спеціальних нормативно-правових актів, а здійснення взаєморозрахунків на підставі підписаних за згодою сторін спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за електроенергію за рахунок коштів загального фонду державного бюджету відбувалося за межами строку оплати вартості електроенерггії, передбаченого умовами договору.

Позивач у відзиві доводи скарги заперечив, вважає, що протокольні рішення не вносять змін до договору, тому суд правомірно визна нарахування річних, інфляційних та пені обгрунтованими, просить залишити скаргу без задовлення, а оскаржувані рішення та постанову без зміни.

Вищий господарський суд України, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача, приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

19.01.2005 року між Акціонерною компанією "Харківобленерго" (позивачем, постачальник) та Ізюмським комунальним виробничим водопровідно-каналізаційним підприємством (відповідачем, споживачем) було укладено договір на постачання електричної енергії № 61-021 (Договір), відповідно до умов якого позивач постачає електричну енергію відповідачу, а відповідач оплачує позивачу її вартість та здійснює інші платежі згідно з умовами даного договору та додатками до нього, що є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п. 9.11 договору, даний договір набирає чинності з дня його підписання і укладається на термін до 31.12.2005 року.

Крім того, умовами даного пункту передбачено, якщо за місяць до закінчення терміну його дії, жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або про перегляд його умов, він вважається продовженим на кожний наступний календарний рік.

У зв'язку з прийняттям нової редакції Правил користування електричної енергії згідно Постанови НКРЕ №105 від 04.02.2010 року, сторонами у справі було укладено Додаткову угоду від 15.01.2013 року та внесено зміни до Договору про постачання електричної енергії №61-021 від 15.01.2013 року.

Відповідно до п. 9.4. Додаткової угоди від 15.01.2013 року до Договору про постачання електричної енергії №61-021 від 15.01.2013 року, вказаний договір був пролонгований на 2015 рік.

Відповідно до розділу 1 Додаткової угоди до договору про постачання електричної енергії №61-021 від 19.01.2005 року, постачальник продає електричну енергію споживачу для потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю, зазначеною у Додатку №3.1. "Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію" до цього Договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатками до Договору, що є його невід'ємними частинами.

Згідно Закону України "Про електроенергетику" від 16 жовтня 1997 року № 575/97-ВР та "Правил користування електричною енергією", затверджених постановою Національної комісії з питання регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року № 28 (зі змінами та доповненнями) (Правила), договір є основним документом, який регламентує відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Зокрема, укладення договору означає, що між сторонами досягнуто згоди з усіх його умов.

Пунктом 2.2.2. договору, з урахуванням вказаної додаткової угоди передбачено, що позивач електричної енергії зобов'язується постачати електричну енергію, як різновид товару в обсягах, визначених відповідно до розділу 5 договору, з урахуванням умов розділів 6 договору, відповідно до додатку № 1.

Пунктом 2.3.1 договору передбачений обов'язок відповідача виконувати його умови, та пунктом 2.3.3 обов'язок щодо своєчасної оплати позивачу вартості електричної енергії та інших нарахувань згідно з умовами додатку № 2 "Порядок розрахунків".

Згідно з п. 5 Додатку № 2 до договору остаточний розрахунок споживача за електричну енергію, спожиту протягом розрахункового періоду, здійснюється на підставі виставленого постачальником електричної енергії рахунка відповідно до даних про фактичне споживання електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом). За результатами розрахункового періоду споживачем та постачальником електричної енергії визначається фактичний обсяг поставленої споживачу електричної енергії та оформлюється додаток №20 "Акт про використану електричну енергію", який споживач отримує разом із рахунками та повинен повернути підписаним та скріпленим печаткою в термін до 5 днів.

Для проведення остаточного розрахунку споживач протягом 3 робочих днів з дня закінчення розрахункового періоду повинен отримати в розрахунковому відділенні відповідного РВЕ або у відділі розрахунків з юридичними особами СО "Харківенергозбут" рахунок на оплату електричної енергії. Цей рахунок має бути оплачений споживачем протягом 5 банківських днів з дня його отримання.

В разі неявки споживача для отримання рахунку постачальник направляє рахунок споживачу рекомендованим листом. У такому разі рахунок вважається отриманим споживачем з дня його відправлення.

Відповідно до п.1. Додатку №2 до договору, розрахунковий період встановлено споживачу з 01 числа місяця до такого ж числа наступного місяця.

Як свідчать матеріали справи, позивач, як постачальник електричної енергії за договором, виконав свої зобов'язання по договору, здійснивши відпуск електричної енергії відповідачу у січні - березні 2015 року.

Позивач на виконання умов договору за січень 2015 року поставив відповідачеві електричну енергію на загальну суму 209 377,37 грн., за лютий 2015 року на суму 311906,63 грн. та за березень 2015 року на суму 379 480,00 грн.

Згідно частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору про постачання електричної енергії встановлюються законами України "Про засади функціонування ринку електричної енергії України" та "Про електроенергетику".

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Втім, відповідач свої зобов'язання за договором виконував не належним чином, та здійснив оплату отриманої від позивача електричної енергії не своєчасно.

Так, відповідачем платіжним дорученням за №14 від 02.04.2015 року було сплачено суму заборгованості в розмірі 521 284,00 грн. за період січень - лютий 2015 року, платіжним дорученням №14 від 20.04.2015 року було сплачено суму заборгованості в розмірі 478 311,00 грн. за період лютий - березень 2015 року, платіжним дорученням №4 від 07.05.2015 року було сплачено суму боргу в розмірі 542 280,00 грн. за період березень - квітень 2015 року.

Рахунок за №61021 за спожиту електричну енергію у січні на суму 209 377,37 грн., відповідачем було отримано 02.02.2015 року, зі строком оплати до 10.02.2015 року, втім, сплачений був лише 02.04.2015 року; рахунок за №61021 за спожиту електричну енергію у лютому 2015 року на суму 351 189,89 грн., відповідачем було отримано 02.03.2015 року, зі строком оплати до 11.03.2015 року, сплачено у повному обсязі 02.04.2015 року; рахунок №61021 за березень 2015 року на суму 379 480,00 грн., був сплачений відповідачем 20.04.2015 року.

Невиконання відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо оплати поставленої електричної енергії у строки, встановлені договором, слугувало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення з відповідача 2789,16 грн. 3% річних за липень 2015 року на суму 26,91 грн., 28 112,42 грн. індексу інфляції за квітень та травень 2015 року, пені за квітень 2015 року та липень 2015 року на загальну суму в розмірі 10 407,01 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши нарахування 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів встановила, що такі нарахування відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним відносинам, що склалися між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, платіжним дорученням №1034 від 26.08.2015 року на суму 26,91 грн., відповідачем було сплачено у повному обсязі 3% річних, проте, така проплата була здійснена відповідачем, вже після звернення позивача з даним позовом до суду, тому, місцевий господарський суд вірно зазначив про припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.1-1 ч.1. ст. 80 ГПК України.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в сумі 28 112,42 грн., які нараховані за період квітень та травень 2015 року.

Розглянувши вимогу позивача, щодо стягнення з відповідача пені за квітень 2015 року та липень 2015 року на суму в розмірі 10 407,01 грн., колегія суддів зазначає наступне.

В частині 1 ст. 548 ЦК України закріплено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною першою статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 6 додатку № 2 "Порядок розрахунків" до договору про постачання електричної енергії, сторони погодили, що у разі несвоєчасної оплати обумовлених даним додатком нарахувань, позивач проводить відповідачеві нарахування за весь час прострочення, у тому числі за день оплати, пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу, та 3% річних з прострочення суми. При цьому сума грошового зобов'язання за цим договором повинна бути оплачена відповідачем з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені, колегія встановила, що такі нарахування здійснені правомірно.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами частини 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом розмір пені зменшено на 50%, з відповідача стягнуто пеня в сумі 5203,51 грн.

Згідно зі ст.111-7 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Протокольні рішення, на які посилається відповідач, стосуються виключно джерел та порядку фінансування оплати отриманого природного газу за Договором, а саме джерелом фінансування погоджено кошти державного бюджету. При цьому, жодних змін до умов Договору, зокрема, в частині строків оплати та відповідальності за прострочення, не вносилось, питання про його припинення чи заміну (новацію) не вирішувалось. Відповідач стороною-підписантом цих рішень не був. Тобто, протокольні рішення жодним чином не змінюють та не припинять зобов'язань сторін за Договором, а лише свідчать про те, що відповідачу погоджене бюджетне фінансування оплати отриманої електричної енергії.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого господарського суду України від 11.06.2015 року по справі № 911/5643/14, Постанові Вищого господарського суду України від 10.06.2009 року по справі №35/401-09 та Постанові Харківського апеляційного господарського суду від 13.07.2015 року по справі № 922/2280/15.

Касаційна інстанція приходить до висновку, що доводи скаржника зводяться до заперечення висновків суду на підставі іншого тлумачення норм права, що регулюють спірні відносини, що не може бути підставою для визнання висновків суду невірними та скасування ухвалених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального права, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи і наданим сторонами доказам, порушень норм процесуального права, які визначені як безумовні підстави для скасування судового рішення судом касаційної інстанції не встановлено.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р. та рішення господарського суду Харківської області від 01.10.2015 р. у справі №922/4447/15 господарського суду Харківської області залишити без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення.

Головуючий, суддя В. Овечкін

судді Ж. Корнілова

Є. Чернов