ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016р. Справа № 914/3915/15

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовною заявою: Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Млин Агро, с. Млиниська, Жидачівський район, Львівська область

про: стягнення 34597,95 грн.

Суддя Артимович В.М.

Секретар судового засідання Струк Н.Р.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник.

Представникам позивача та відповідача розяснено права і обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України, в тому числі право заявляти відводи. У відповідності до ст. 81-1 ГПК України технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть спору: на розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація України, м. Київ, надалі позивач, до Товариства з обмеженою відповідальністю „Млин Агро, с. Млиниська, Жидачівський район, Львівська область, надалі відповідач, про стягнення коштів в сумі 34597,95 грн., в тому числі 16441,66 грн. основного боргу, 3018,99 грн. пені, 1150,92 грн. штрафу, 12790,77 грн. інфляційних втрат, 1195,61 грн. трьох процентів річних.

Ухвалою суду від 16.11.2015 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 16.12.2015 р.

16.12.2015 р. на розгляд суду представник позивача подав письмові пояснення по даній справі.

16.12.2015 р. через канцелярію на розгляд суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

16.12.2015 р. на розгляд суду представник відповідача подав клопотання з проханням продовжити строк розгляду справи.

21.01.2016 р. відповідачем подано клопотання про продовження строку розгляду справи.

Ухвалою від 21.01.2016 р. продовжено строк розгляду спору до 08.02.2016 р.

08.02.2016 р. на розгляд суду позивач подав письмові пояснення у справі з долученими документами.

В засідання суду 08.02.2016 р. зявилися представники позивача та відповідача, надали пояснення по суті справи. Представник позивача просив задоволити позов з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог. В судовому засіданні 08.02.2016 р. судом оголошено перерву до 08.02.2016 р. о 17 год. 00 хв.. Після перерви в судове засідання представники сторін не зявилися.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

01.08.2013 р. між сторонами укладено договір складського зберігання зерна № 34/42-3, відповідно до п. 1.1 якого поклажодавець (відповідач) за умовами цього договору зобовязується передати, а Зерновий склад (позивач) зобовязується прийняти на зберігання зерно врожаю 2013 2014 р.р., надавати додаткові послуги відповідно до додатку № 1, що є невідємною частиною даного договору та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених цим договором.

Поклажодавцем було передано на зберігання Зерновому складу зерно пшениці у кількості 331708 кг. згідно складської квитанції на зерно від 16.08.2013 р. за № 220 серії АФ № 883018.

Пункти 5.4, 5.6, 5.7, 5.8, 5.9 договору зазначають, що Зерновий склад зобовязаний щомісяця до 3 (третього) числа наступного за звітним місяця надати поклажодавцю акт наданих послуг та виставити рахунок для оплати послуг, що надані Зерновим складом. Оплата послуг, що надані Зерновим складом зі зберігання, відвантаження, переоформлення зерна, а також додаткових послуг, повинні бути оплачені поклажодавцем протягом трьох робочих днів з дня одержання виставленого Зерновим складом рахунку. Поклажодавець у триденний термін з дня отримання акту наданих послуг, підписаного зі сторони Зернового складу, в разі згоди з наданими послугами, зобовязаний підписати його та повернути Зерновому складу один примірник. У разі незгоди підписати акт наданих послуг поклажодавець у триденний термін з дня його отримання та ненадання обґрунтованих заперечень, акт наданий послуг вважається підписаним.

Згідно актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.02.2013 р. за № СІ-0000052, що підписаний у двосторонньому порядку, та від 30.08.2013 р. за № СІ-0000221 позивачем надано послуги на загальну суму 16441,66 грн.

У позовній заяві позивач зазначає, що відповідач отримав наручно рахунки-фактури від 28.02.2013 р. за № СІ-0000058 та від 30.08.2013 р. за № СІ-0000210 разом з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Позивачем направлено відповідачу претензію від 18.08.2015 р. за № 153 з проханням погасити заборгованість по договору №34/42-З в розмірі 16441,66 грн. До вказаної претензії останнім долучено акт звірки взаєморозрахунків, акти виконаних робіт, рахунки-фактури. Вказана претензія вручена відповідачу 22.08.2015 р. згідно довідки про відстеження пересилання поштових відправлень, що долучена до матеріалів справи.

З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути з ТзОВ «Млин Агро» на користь ПАТ Державна продовольчо зернова корпорація України в особі філії «Стрийський комбінат хлібопродуктів № 2» 16441,66 грн. основного боргу, 3018,99 грн. пені, 1150,92 грн. 7% штрафу, 12790,77 грн. інфляційних втрат, 1195,61 грн. 3% річних.

В свою чергу відповідач у відзиві зазначає, що ним відповідних рахунків не отримано, актів надання відповідних послуг не оформлено.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, заслухавши доводи та заперечення представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, при цьому зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно визначення, наведеного у ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Положення ст. 942 ЦК України передбачають, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

За приписами ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Факт виконання позивачем своїх зобовязань по договору підтверджується матеріалами справи, зокрема, актами здачі-прийняття робіт на загальну суму 16441,66 грн., та не заперечується відповідачем. Як зазначено вище, позивачем направлено відповідачу претензію від 18.08.2015 р. за № 153 з проханням погасити заборгованість по договору №34/42-З в розмірі 16441,66 грн. До вказаної претензії останнім долучено акт звірки взаєморозрахунків, акти виконаних робіт, рахунки-фактури. Вказана претензія вручена відповідачу 22.08.2015 р. згідно довідки про відстеження пересилання поштових відправлень, що долучена до матеріалів справи. Відповідач стверджує, що ним отримана лише претензія без додатків згідно опису.

Погодження в договорі, додатках до договору порядку оплати робіт, зокрема, на підставі рахунку-фактури та підписання акту виконаних робіт (послуг), не звільняє відповідача від обовязку сплатити борг з дотриманням встановленого порядку, навіть у разі невиставлення рахунку-фактури з огляду на те, що рахунок містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, тому наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату за договором. Вказана позиція також висловлена в постанові Вищого господарського суду України у справі № 18/321.

Таким чином, заперечення відповідача щодо ненадсилання рахунку на оплату робіт, судом відхиляються.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в судовому засіданні позивачем доведено факт неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором № 34/42-3 від 01.08.2013 р. А заперечень щодо належного, якісного, своєчасного виконання робіт відповідач суду не надав.

Доказів оплати робіт відповідачем не подано, тому позовні вимоги в частині стягнення боргу підлягають задоволенню.

У відповідності із ст. 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За умовами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що інфляційні та річні є окремим видом цивільних зобов'язань, які існують в силу прострочення боржником терміну виконання грошового зобов'язання та є за своєю правовою природою відшкодуванням матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дослідивши матеріали справи та оцінивши представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення частково.

Судом перевірено розрахунок суми пені, штрафу, інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, зважаючи на те, що претензія про оплату боргу отримана відповідачем 22.08.2015 р., вважає, що з відповідача слід стягнути інфляційні нарахування в сумі 159,50 грн., трьох процентів річних в сумі 83,78 грн.

Суд також дійшов висновку відмовити в задоволенні стягнення пені, оскільки у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань відповідно до п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. за № 14.

Крім того, п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 р. за № 14 вказує, що господарським судам необхідно мати на увазі, що штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій. Отож, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафу.

Відтак, з відповідача слід стягнути 16441,66 грн. основного боргу, 83,78 грн. 3% річних, 159,50 грн. інфляційних втрат, що разом становить 17835,87 грн.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Сплата судового збору підтверджується платіжним дорученням № 90979 від 04.11.2015 р. на суму 1218,00 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація України, м. Київ, задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Млин Агро» (81772, Львівська область, Жидачівський район, с. Млиниська, вул. І.Франка, буд. 42; ) на користь Публічного акціонерного товариства Державна продовольчо зернова корпорація України (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) 16441,66 грн. основного боргу, 83,78 грн. 3% річних, 159,50 грн. інфляційних втрат та 587,38 грн. судового збору.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати відповідно до вимог ст.ст. 116, 117 ГПК України після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 15.02.2016 р.

Суддя Артимович В.М.