РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/31950/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс»
простягнення 13411 грн. 58 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Іваненко Т.В. - представник за довіреністю б/н від 22.10.2015;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

21.12.2015 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» про стягнення 11929 грн. 42 коп., з яких 6913 грн. 11 коп. основного боргу, 914 грн. 80 коп. пені, 261 грн. 94 коп. 3% річних та 3839 грн. 57 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм чинного законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 не у повному обсязі здійснив оплату за товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 6913 грн. 11 коп. Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати товару, поставленого за вказаною видатковою накладною, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 914 грн. 80 коп. за період з 07.08.2014 по 05.02.2015, 3% річних у розмірі 261 грн. 94 коп. за період з 07.08.2014 по 10.11.2015 та інфляційні втрати у розмірі 3839 грн. 57 коп. за період з серпня 2014 року по жовтень 2015 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 порушено провадження у справі № 910/31950/15 та розгляд справи призначено на 29.01.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.01.2015, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 16.02.2016.

У судовому засіданні 16.02.2016 представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу у розмірі 6913 грн. 11 коп., пеню у розмірі 998 грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 517 грн. 34 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4982 грн. 35 коп., що разом становить 13411 грн. 58 коп.

Розглянувши у судовому засіданні 16.02.2016 подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку, що вона, по суті, є заявою про збільшення позовних вимог в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 визначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до частини 4 статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Нормами частини 6 статті 22 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Відповідно до положень пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 визначено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Таким чином, суд приймає подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог, як збільшення позовних вимог в частині пені, 3% річних та інфляційних втрат і розглядає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 13411 грн. 58 коп., з яких сума основного боргу у розмірі 6913 грн. 11 коп., пеня у розмірі 998 грн. 78 коп., 3% річних у розмірі 517 грн. 34 коп. та інфляційні втрати у розмірі 4982 грн. 35 коп.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2016 подав письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги в редакції заяви про збільшення позовних вимог підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 16.02.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21570881 від 24.12.2015, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією реєстру поштових відправлень суду та витягом з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, з якого вбачається, що поштове відправлення не було вручене під час доставки.

Крім того, суд зазначає, що ухвала про порушення провадження у справі від 24.12.2015, яка була надіслана відповідачу за адресою, яка вказана в спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 21570881 від 24.12.2015, була повернута відділенням поштового зв'язку у зв'язку із закінченням строку зберігання.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувається з урахуванням положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

У судовому засіданні 16.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

08.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальність «Юніфуд» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» (покупець) укладено Договір поставки № 6408, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити (передати) у зумовлені строки (строк) другій стороні, покупцю, товар, відповідно до накладних, які є невід'ємною частиною даного договору, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму на умовах і в порядку, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 асортимент та вартість товару, що поставляється за даним договором, визначається у специфікації або у прас-листі, які є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 ціна договору складається з суми партій товару, поставленого постачальником покупцю на протязі дії даного договору.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 загальна кількість товару, що підлягає поставці, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначається специфікацією.

Згідно з п. 5.2 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 сторони погоджують асортимент, кількість, ціну, вартість, партії поставки та строки поставки товару у відповідному замовленні, складеному на підставі специфікації/прас-листі та графіку поставок.

Відповідно до п. 5.5 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 поставка товару покупцю здійснюється засобами постачальника та за його рахунок тільки до рампи (або двері) місця поставки, визначеного у замовленні та вважається виконаним постачальником в момент передачі товару покупцю.

Згідно з п. 5.6 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 здача-прийом товару відбувається в місці поставки, що зазначене в замовленні покупця, за участю представників сторін за видатково-прибутковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, його кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну та загальну вартість з урахуванням ПДВ за ставкою, встановленою чинним законодавством. Датою поставки товару є дата, яка вказана у видатково-прибутковій накладній.

Відповідно до п. 8.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 ціни на товар, що постачається постачальником, є вільними відпускними і вказуються у специфікації/прас-листі постачальника.

Відповідно до п. 9.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 покупець повинен оплатити поставлений товар не пізніше 14 календарних днів з дати поставки товару постачальником, враховуючи дату поставки.

Відповідно до п. 9.3 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та видаткових накладних. При здійсненні платежу покупець обов'язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату цього договору.

Відповідно до п. 13.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 даний договір вступає в дію з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін, і діє протягом 1 календарного року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором. Якщо за 30 календарних днів до дати закінчення договору жодна із сторін не повідомляє письмово іншу сторону про бажання розірвати договір, термін дії договору автоматично продовжується на кожний наступний календарний рік.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору поставки № 6408 від 08.10.2013, суд дійшов висновку, що вказаний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому, суд зазначає, що умовами Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 сторони не погодили чіткого переліку (найменування, кількості) товару, який продавець повинен поставляти покупцю, однак це не суперечить характеру правовідносин, які скалились між сторонами, оскільки умовами договору сторони погодили невизначену кількість поставок, зазначивши, що асортимент та вартість товару, що поставляється за даним договором, визначається у специфікації або у прас-листі.

У письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 16.02.2016, позивач зазначив, що жодних додатків та специфікацій між сторонами укладено не було.

Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що у всіх видаткових накладних, за якими здійснювалась поставка за Договором поставки № 6408 від 08.10.2013, є посилання на вказаний договір, суд дійшов висновку, що асортимент, кількість та вартість товару визначалась сторонами у видаткових накладних.

Судом встановлено, що 10.10.2013 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на суму 1587 грн. 60 коп., що підтверджується видатковою накладною № 59699 від 10.10.2013 на суму 1587 грн. 60 коп. (копія долучена позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 16.02.2016); 21.10.2013 - товар на суму 3442 грн. 68 коп., що підтверджується видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013 на суму 3442 грн. 68 коп. (копія долучена позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 16.02.2016); 24.10.2013 - товар на суму 1570 грн. 43 коп., що підтверджується видатковою накладною № 62960 від 24.10.2013 на суму 1570 грн. 43 коп. (копія долучена позивачем до матеріалів справи у судовому засіданні 16.02.2016); 30.10.2013 - товар на суму 14400 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп. (копія долучена позивачем до позовної заяви), що разом становить 21000 грн. 71 коп.

Судом встановлено, що у вказаних видаткових накладних є посилання як на підставу здійснення поставки - Договір поставки № 6408 від 08.10.2013, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що поставка товарів за вказаними видатковими накладними (з урахуванням відсутності у договорі зазначення переліку товару) була здійснена саме на умовах Договору поставки № 6408 від 08.10.2013.

При цьому, позивачем долучено до матеріалів справи відповідні копії довіреностей відповідача на отримання матеріальних цінностей.

Крім того, у письмових поясненнях, поданих у судовому засіданні 16.02.2016, позивач зазначив, що будь-яких інших поставок за Договором поставки № 6408 від 08.10.2013 між сторонами здійснено не було. При цьому, позивач зауважив, що жодних інших договірних зобов'язань, додатків, специфікацій між сторонами укладено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 9.1 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 покупець повинен оплатити поставлений товар не пізніше 14 календарних днів з дати поставки товару постачальником, враховуючи дату поставки.

Відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач повинен був оплатити товар, поставлений позивачем за видатковою № 59699 від 10.10.2013 на суму 1587 грн. 60 коп., у строк до 24.10.2013 (включно); товар, поставлений за видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013 на суму 3442 грн. 68 коп., - у строк до 04.11.2013 (включно); товар, поставлений за видатковою накладною № 62960 від 24.10.2013 на суму 1570 грн. 43 коп., - у строк до 07.11.2013 (включно); товар, поставлений за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп., - у строк до 13.11.2013 (включно).

Судом встановлено, що відповідач частково здійснив оплату за поставлений позивачем товару, а саме, 23.10.2013 відповідач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 1587 грн. 60 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 59699 від 10.10.2013); 28.01.2014 - грошові кошти у розмірі 500 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013); 26.03.2014 - грошові кошти у розмірі 1000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013); 24.04.2014 - грошові кошти у розмірі 3000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013); 28.04.2014 - грошові кошти у розмірі 2000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013); 06.06.2014 - грошові кошти у розмірі 5000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013); 06.08.2014 - грошові кошти у розмірі 1000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013), що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи довідками банку та відповідними виписками по рахунку позивача.

Таким чином, загальний розмір сплачених відповідачем грошових коштів становить 14087 грн. 60 коп., у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 6913 грн. 11 коп.

При цьому, зважаючи на вказане відповідачем призначення платежу, суд дійшов висновку, що 23.10.2013 відповідачем був оплачений товар, поставлений позивачем за видатковою накладною № 59699 від 10.10.2013 на суму 1587 грн. 60 коп.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідач сплатив позивачу грошові кошти у загальному розмірі 12500 грн. 00 коп., зазначаючи призначення платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013.

При цьому, як встановлено судом, за видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013 позивач поставив відповідачу товар на суму 3442 грн. 68 коп., тобто, у меншому розмірі.

У судовому засіданні 16.02.2016 представник позивача подав письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що здійснені відповідачем оплати на загальну суму 12500 грн. 00 коп. із призначенням платежу - оплата товару згідно з видатковою накладною № 61653 від 21.10.2013, були зараховані позивачем в першу чергу в погашення заборгованості за вказаною видатковою накладною, а потім, зважаючи на те, що вказана видаткова накладна була повністю оплачена відповідачем, позивач зараховував здійснені відповідачем оплати в рахунок погашення заборгованості за товар, поставлений за видатковою накладною № 62960 від 24.10.2013 на суму 1570 грн. 43 коп. та за товар, поставлений за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп. (тобто, в погашення заборгованості у порядку її виникнення).

Суд вважає обґрунтованими проведені позивачем зарахування здійснених відповідачем оплат, оскільки вони не суперечать Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22, та у Договорі поставки № 6408 від 08.10.2013 сторони не визначили порядку (процедури) зарахування сплачених покупцем грошових коштів, зокрема у випадку посилання на видаткову накладну, поставлений товар за якою вже є повністю сплачений (у даному випадку - неправильного зазначення призначення платежу).

Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача виникла заборгованість за Договором поставки № 6408 від 08.10.2013, а саме заборгованість з оплати товару, поставленого позивачем за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013, що становить 6913 грн. 11 коп. (яка і була заявлена у позові).

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» у розмірі 6913 грн. 11 коп. (за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013) підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, зокрема відповідачем не надано суду доказів сплати грошових коштів у розмірі 6913 грн. 11 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» суми основного боргу у розмірі 6913 грн. 11 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов'язку з оплати поставленого позивачем товару за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 998 грн. 78 коп. за період з 14.11.2013 по 14.05.2014, враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати (в редакції заяви про збільшення позовних вимог).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 10.3 Договору поставки № 6408 від 08.10.2013 у разі порушення покупцем строків оплати поставленого товару, вказаних у п. 9.1 даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період порушення, від суми заборгованості за кожен календарний день прострочення оплати. При цьому, оплата пені не звільняє покупця від виконання свого зобов'язання по договору.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано, що фактична дата сплати заборгованості (часткова сплата) не враховується у період нарахування пені.

Враховуючи вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок пені (з врахуванням часткової оплати 28.04.2014 у розмірі 2000 грн. 00 коп., 1486 грн. 89 коп. з яких була зарахована позивачем в оплату заборгованості за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013):

Сума боргу (грн) за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
14400,00 грн.14.11.2013 - 14.04.20141526.5%779,57 грн.
14400,00 грн.15.04.2014 - 27.04.2014139.5%97,45 грн.
12913,11 грн.28.04.2014 - 14.05.2014179,5%114,27 грн.
Всього:991 грн. 29 коп.
Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» пені у розмірі 998 грн. 78 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 991 грн. 29 коп.

Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп., позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 517 грн. 34 коп. за період з 14.11.2013 по 10.11.2015 враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати (в редакції заяви про збільшення позовних вимог).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано, що фактична дата сплати заборгованості (часткова сплата) не враховується у період нарахування 3% річних.

Враховуючи вищевикладене, суд здійснив власний розрахунок 3% річних (з врахуванням здійснених відповідачем часткових оплат, а саме часткової оплати 28.04.2014 у розмірі 2000 грн. 00 коп., 1486 грн. 89 коп. з яких була зарахована позивачем в оплату заборгованості за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013; часткової оплати 06.06.2014 у сумі 5000 грн. 00 коп. та часткової оплати 06.08.2014 у сумі 1000 грн. 00 коп.) та враховуючи заявлені позивачем періоди нарахування, зазначені у розрахунку:

Сума боргу (грн) за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
14400,0014.11.2013 - 27.04.20141653%195.29 грн.
12913,1128.04.2014 - 14.05.2014173%18.04 грн.
7913,1106.06.2014 - 05.08.2014613%39.67 грн.
6913,1106.08.2014 - 10.11.20154623%262.51 грн.
Всього:515 грн. 51 коп.
Таким чином, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» 3% річних у розмірі 517 грн. 34 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 515 грн. 51 коп.

Також, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, поставленого за видатковою накладною № 64525 від 30.10.2013 на суму 14400 грн. 00 коп., позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 4982 грн. 35 коп. за період з листопада 2013 року по жовтень 2015 року враховуючи здійснені відповідачем часткові оплати (в редакції заяви про збільшення позовних вимог).

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його обґрунтованості, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» інфляційних втрат у розмірі 4982 грн. 35 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 393 від 12.02.2015.

Водночас, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1218 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції Закону станом на дату подання позову) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлюється в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Таким чином, при зверненні позивача з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13411 грн. 58 коп. (в редакції заяви про збільшення позовних вимог), позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1218 грн. 00 коп., тобто, позивачем переплачено судовий збір у розмірі 609 грн. 00 коп.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Станом на 16.02.2016 позивачем не подано клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.

Таким чином, у випадку подання позивачем клопотання про повернення надмірно сплаченого судового збору, йому буде повернуто з Державного бюджету України надмірно сплачену суму судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційне підприємство «Продсервіс» (03179, м. Київ, просп. Академіка Палладіна, буд. 13; ідентифікаційний код: 37311453) на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Юніфуд» (03680, м. Київ, вул. Радищева, буд. 10/14, корпус Б, офіс 700; ідентифікаційний код: 32765978) суму основного боргу у розмірі 6913 (шість тисяч дев'ятсот тринадцять) грн. 11 коп., пеню у розмірі 991 (дев'ятсот дев'яносто одна) грн. 29 коп., 3% річних у розмірі 515 (п'ятсот п'ятнадцять) грн. 51 коп., інфляційні втрати у розмірі 4982 (чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят дві) грн. 35 коп. та судовий збір у розмірі 1217 (одна тисяча двісті сімнадцять) грн. 15 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.02.2016

Суддя І.М. Отрош