ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа № 914/3205/15

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_2

при секретарі Федорович І.В.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_3 (пред-к за довіреністю)

від відповідача (скаржник) ОСОБА_4 (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування №2347/13 від 27.11.2015 року

на рішення господарського суду Львівської області від 17.11.2015 року (головуючий суддя Цікало А.І..)

у справі № 914/3205/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Гілас, м.Дніпропетровськ

до відповідача ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування, м.Львів

про стягнення 52 159,53 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 17.11.2015 року у справі за № 914/3205/15 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гілас - 52159 грн. 53 коп. (з яких: 4878,57 грн. 3% річних; 47280,96 грн. інфляційні) та 1218 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що Рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014р. у справі № 914/3389/!4 стягнуто з ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гілас 122221,03 грн. основного боргу та 23588,71 грн. інфляційних втрат, всього 145809,74 грн.; 2916,19 грн. судового збору. Проте, виконання зобовязання по оплаті продукції відповідачем не виконувалося, а сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у позові мотивуючи це тим, що судом першої інстанції не було зясовано та перевірено всіх обставин справи. Вважає, що відносини між сторонами виникли на підставі усного договору, сторонами не встановлено строків розрахунку за продукцію, а відтак, до застосування підлягає ст. 530 ЦК України. Зазначає, що тільки 16.06.2014 року позивачем було виставлено письмову вимогу (претензію) про оплату продукції, у якій було встановлено термін сплати до 15.07.2014 року. Вважає, що позивачем та судом здійснено неправильні розрахунки спірних сум заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це тим, що Рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014 р. у справі № 914/3389/!4 досліджено та зясовано момент виникнення зобовязання з розрахунків оплати отриманої продукції за видатковими накладними. Позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог та уточнюючі розрахунки, а тому доводи апелянта про неправильні розрахунки є безпідставними.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши думку представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що Рішенням господарського суду Львівської області від 09.12.2014р. у справі № 914/3389/14 стягнуто з ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гілас 122221,03 грн. основного боргу та 23588,71 грн. інфляційних втрат, всього 145809,74 грн.; 2916,19 грн. судового збору. Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 3082,39 грн. залишено без розгляду. В задоволені позову в частині стягнення пені в розмірі 10505,80 грн. та в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 304,49 грн. відмовлено.

Вищевказаним рішенням встановлено, що 17.01.14р. ОСОБА_1 казенним експериментальним підприємством засобів пересування і протезування виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю фірми Гілас замовлення № 13/07 на постачання металопрокату. Згідно вказаного замовлення, позивач зобов'язується передати у власність відповідача, а відповідач зобов'язується прийняти від позивача та оплатити продукцію. Згідно з видатковими накладними від 27.01.2014 р. № 4, від 27.01.2014 р. № 6, від 29.01.2014р. № 5, від 30.01.2014 р. № 4/1 відповідач отримав від позивача продукцію, відповідно до замовлення, на загальну суму 122 221 грн. 03 коп.

У вказаному рішенні встановлено, що сторонами у спрощений спосіб укладено договір поставки, а обовязок відповідача з оплати отриманого товару, згідно вимог ст. 692 ЦК України, виник після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 3082,39 грн. залишено без розгляду у звязку з ненаданням позивачем відповідного розрахунку 3% річних.

Зазначене рішення залишено без змін постановою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. та постановою Вищого господарського суду від 21.04.2015р. у справі № 914/3389/14.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд не досліджує у даній справі, враховуючи предмет позову, ті факти та обставини, що були досліджені судом першої інстанції у справі № 914/3389/14 та не приймає до уваги доводи апелянта щодо заперечень стосовно недослідження окремих фактів та обставин справи судом при прийнятті рішення у справі №914/3389/14, враховуючи і те, що вказана справа була предметом розгляду судами трьох судових інстанцій та відповідач мав змогу подати всі заперечення стосовно дослідження та встановлення істотних обставин справи під час розгляду справи №914/3389/14.

Як вбачається з вказаного рішення суду, вимога позивача про стягнення 3% річних була залишена без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 81 ГПК України.

Згідно ч.4 ст.81 ГПК України після усунення обставин, що зумовили залишення позову без розгляду позивач має право знову звернутися з ним до господарського суду в загальному порядку.

Предметом даного позову, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, є стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 47280 грн. 96 коп., нарахованих позивачем за період з 09.12.2014 р. по 01.07.2015 р., а також 3% річних у розмірі 4878 грн. 57 коп., нарахованих позивачем за період з 27.01.2014 р. по 01.07.2015 р. за прострочення виконання зобовязання окремо по кожній видатковій накладній.

Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК зобовязальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність («Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховного суду України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, встановлено, що між сторонами виникло зобовязання з договору поставки, який було укладено у спрощений спосіб шляхом підписання видаткових накладних, за якими відповідачем було отримано продукцію. Проте ні в день підписання видаткових накладних, ні на наступний день боржником не було оплачено вартість отриманої продукції, як це передбачає ст. 692 ЦК України. А відтак, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати продукції, що досліджено та встановлено рішенням суду.

Боржник зазначає, що між сторонами було укладено правочин в усній формі, проте це не підтверджується матеріалами справи. Крім того, згідно ст. 208 ЦК України правочини між юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Боржник (відповідач) у свою чергу покликається на те, що ухвалою господарського суду Львівської області від 19.05.15 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування та вирішено розстрочити виконання рішення господарського суду від 09.12.2014 року на чотири місяці із сплатою рівними частинами по 36 452,43 грн., починаючи з травня 2015 року по серпень 2015 року включно.

Господарський суд на підставі статті 121 ГПК має право за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за власною ініціативою у виняткових випадках залежно від обставин справи відстрочити, розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови (далі - рішення), змінити спосіб та порядок їх виконання. Розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом.

Апеляційний суд зазначає, що ухвала про розстрочку виконання рішення суду встановлює порядок виконання рішення суду з врахуванням скрутного майнового становища боржника, проте не впливає на зміну загального розміру заборгованості за договором та обовязок виконання зобовязання; кредитор несе матеріальні збитки у звязку з інфляційними процесами у звязку з несплатою суми боргу і під час розстрочки платежу.

Крім того, скаржник покликається на той факт, що позивач 16.06.2014 року направив відповідачу вимогу (претензію) про виконання грошового зобовязання на суму 122 221,03 грн. та встановив термін оплати до 15.07.2014 року та вважає, що в силу приписів ч.2 ст. 530 ЦК України грошове зобовязання в нього як боржника виникло після встановленої дати у вимозі.

Проте, з копії Претензії ТОВ «Гілас» від 16.06.2014 року до відповідача вбачається, що така подана в порядку ст.ст. 6, 7 ГПК України та в якій позивач вимагав в у встановлений законодавством строк сплатити заборгованість та до 15.07.2014 року надіслати обґрунтовану відповідь (а.с. 56-57).

Згідно ст. 6 ГПК України підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії. Підприємства та організації, чиї права і законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав та інтересів звертаються до нього з письмовою претензією.

Таким чином, дана претензія надіслана боржнику в порядку досудового врегулювання спору, згідно ст. 6 ГПК України претензія може містити вимоги сторони. Така претензія не містить посилання на ст. 530 ЦК України та не може вважатися вимогою в порядку ст. 530 ЦК України.

Крім того, скаржником в апеляційному провадженні долучено копії листів ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Гілас за період з травня 2014 по серпень 2014 року про те, що товар не використовується відповідачем і позивач може забрати цей товар.

Проте, нові докази не приймаються судом апеляційної інстанції згідно ст. 101 ГПК України і скаржником не обґрунтовано неможливість їх подання в суді першої інстанції. Крім того, такі документи не мають істотного значення при вирішенні даного спору про стягнення коштів внаслідок прострочення зобовязання, оскільки факти поставки товару досліджувались у справі у справі № 914/3389/14, де предметом розгляду було стягнення основної суми боргу за поставлений товар і правомірність підстав для поставки та отримання товару.

Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобовязань. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань від 17.12.2013 р. № 14 (із змінами та доповненнями) розяснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

За приписами ст. 599 ЦК України та ст. 202 ГК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Щодо розрахунку 3% річних, то апеляційний суд зазначає, що такі розраховані позивачем за період прострочення по кожній окремій накладній за відповідний період у 2014 році та до липня 2015 року з урахуванням часткової оплати відповідачем товару 28.05.15 року по видатковій накладній № 5 від 29.01.2014 року на суму 36452,44 грн.

Відповідачем в суді першої інстанції за принципом змагальності не надано доказів на підтвердження погашення ним суми боргу в іншому розмірі, від того який враховано позивачем при здійсненні розрахунку суми 3 % річних.

Слід зазначити, що розрахунок трьох процентів річних здійснено з наступного дня після дати кожної видаткової накладної - по 30 червня 2015 року з урахуванням сплаченої суми боргу у спірний період. Апеляційний суд зазначає, що відповідачем правомірно не було враховано день фактичної сплати частини боргу 28.05.2015 року при здійсненні розрахунку, а в період з 28.05.2015 року по 31.05.2015 року нараховано 3% річних вже на зменшену суму боргу, що відповідає вимогам законодавства.

А відтак, перевіривши розрахунок, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4878,57 грн.

Щодо розрахунку інфляційних втрат, то скаржником, як вбачається з аргументів апеляційної скарги, не взято до уваги скоригованого розрахунку інфляційних втрат, поданого позивачем у заяві про зменшення позовних вимог від 16.11.2015 року, згідно якого позивачем інфляційні втрати нараховано з 09.12.2014 року по 27.05.2015 року на суму боргу 122 221,03 грн., та з 28.05.2015 року по 01.07.2015 року на суму 85769,39 грн. з урахуванням оплаченої суми боргу у спірний період.

Відповідачем в суді першої інстанції за принципом змагальності не надано доказів на підтвердження погашення ним суми боргу в іншому розмірі, від того який враховано позивачем при здійсненні розрахунку суми інфляційних втрат.

А відтак апеляційний суд, враховуючи встановлені обставини справи, період розрахунку, здійснивши власний перерахунок інфляційних втрат в системі «Ліга закон», вважає, що розмір інфляційних втрат за період з 09.12.2014 року до 01.07.2015 року становить 54 549,32 грн. Однак враховуючи межі позовних вимог, до стягнення підлягає 47 280,0 грн. інфляційних втрат, заявлених позивачем, які стягнуто судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Надані сторонами документи в суді апеляційної інстанції, які не були подані в суді першої інстанції, без обґрунтування сторонами поважності причин їх неподання в суді першої інстанції, приймаються апеляційним судом для огляду та враховуються для підтвердження окремих обставин, що були встановлені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частиною першою статті 57 ГПК України встановлено, що до позовної заяви додаються, зокрема, документи, які підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Порядок та розмір сплати судового збору встановлено Законом України Про судовий збір.

Позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гілас має майновий характер та подана до господарського суду Львівської області 04.09.2015р.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору від 22.05.2015 р. N 484-VIII, котрий набрав чинності з 1 вересня 2015 року, внесено зміни до Закону України Про судовий збір.

Так, підпунктом 1) пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України Про судовий збір (в редакції Закону України від 22.05.2015 р. N 484-VIII), встановлено, що ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до платіжного доручення від 12.08.2015 р. № 2282 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1827 грн. 00 коп.

Пунктом 1) частини 1 статті 7 Закону України Про судовий збір встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У заяві Товариства з обмеженою відповідальністю фірми Гілас про зменшення позовних вимог, котра поступила до господарського суду Львівської області 16.11.2015 р. за вх. № 5328/15, міститься клопотання про повернення судового збору в розмірі переплаченої суми.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі Гілас судового збору в розмірі переплаченої суми 609 грн. 00 коп. та покладення судового збору у розмірі 1218 грн., у відповідності до ст. 49 ГПК України на відповідача.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, ОСОБА_1 апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 17.11.2015 року у справі за № 914/3205/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування №2347/13 від 27.11.2015 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 18.02.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_2