РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"22" лютого 2016 р. Справа № 902/1391/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Петухов М.Г.

суддя Гулова А.Г. ,

суддя Маціщук А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"

на рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р.

у справі № 902/1391/15 (суддя Маслій І.В.)

за позовом ОСОБА_1 підприємства "МІКАТОР"

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"

про стягнення 7 969 872, 89 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі №902/1391/15 позов ОСОБА_1 підприємства "МІКАТОР" до ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" про стягнення 7969872,89 грн. задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" на користь ОСОБА_1 підприємства "МІКАТОР" 4 930 200 грн. - основного боргу; 1 829 597,22 грн. інфляції; 98 468,46 грн. 3% річних; 700628,70 грн. пені та 113 383,41 грн. - судового збору. В задоволені позову в частині стягнення 410978,51 грн. пені відмовлено.

При прийнятті вищевказаного рішення, суд першої інстанції вказав на те, що 23 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір поставки № 121-П.

Згідно з видатковими накладними, наявними в матеріалах справи, позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 4 930 200 грн., проте відповідач за поставлений товар у визначені договором строки не розрахувався, у звязку з чим в останнього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 4 930 200 грн.

Ураховуючи положення чинного законодавства та той факт, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість у сумі 4 930 200 грн., що підтверджено відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

При перевірці правильності нарахування позивачем інфляційних та 3% річних, судом першої інстанції не було виявлено помилок, а тому також дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1829597,22 грн. інфляції та 98468,46 грн. 3% річних за порушення строків оплати підлягають до задоволення.

Перевіривши розрахунок пені, суд встановив що він нарахований позивачем за весь час прострочення, що суперечить п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано. Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 1 111 607,21 грн. пені за період з 06.02.2015 по 07.10.2015 року (244 дні прострочки) підлягають задоволенню частково в сумі 700 628, 70 грн. за період з 06.02.2015 по 06.08.2015 року (182 дні прострочки) відповідно до розрахунку, здійсненого судом в системі Ліга Закон на підставі ст. 232 ГК України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство "Гніванський завод спецзалізобетону" звернулось з апеляційною скаргою до Рівненського апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі №902/1391/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На підтвердження своїх доводів, скаржник зважає, зокрема, на таке:

в порушення ст. 27 ГПК України, судом не залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство інфраструктури України, оскільки ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» є товариством, заснованим на державній власності Міністерством інфраструктури України, що підтверджується статутом ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону», наявним у матеріалах справи та відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. При цьому, у статутному капіталі відповідача є корпоративні права держави, управління якими здійснює Міністерство України, господарський спір стосується майна господарської організації (враховуючи норми ст. 139 Господарського кодексу України грошові кошти відносяться до майна), господарський суд Вінницької області зобов'язаний був залучити до участі у справі в якості третьої особи Міністерство інфраструктури України;

відповідно до п. 1.2. договору та специфікації, предметом договору є купівля анкеру закладного АЗ-1 або АЗ-1-6, який виготовляється згідно технічних умов ТУ У 27.3-2:2007. Згідно з ТУ У 27.3-2:2007, анкери закладні для пружного скріплення типу КПП-1 призначені для кріплення рейок на залізобетонних шпалах (бетонуються в залізобетонні шпали та використовуються для кріплення рейок до основи шляху). В свою чергу, відповідач виготовляє шпали згідно технічних умов ТУ У 26.6-4:2011 «Шпали залізобетонні попередньо напружені колії 1520 мм типу СБЗ для рейок типу Р65 і Р50» та постачає їх на залізниці України, які і укладають їх в рейко-шпальну решітку;

відповідно до ч. 2 ст. 673 ЦК України, якщо продавець при укладенні договору купівлі-продажу був повідомлений покупцем про конкретну мету придбання товару, продавець повинен передати покупцеві товар, придатний для використання відповідно до цієї мети. З огляду на зазначене, позивач повинен поставити товар (продукцію залізничного призначення), який придатний для використання на залізницях України. На залізничному транспорті встановлено особливі вимоги щодо продукції залізничного призначення, що обгрунтовано підвищеними вимогами щодо безпеки його роботи;

для постачання на підприємства залізничного транспорту продукції залізничного призначення для виробників, постачальників, споживачів такої продукції є обов'язковим дотримання вимог галузевого стандарту ГСТУ 32.0.08.001-97 «Порядок розроблення та поставлення продукції на виробництво для потреб залізничного транспорту в системі Міністерства транспорту України», ГСТУ 32.0.10.019-97 Стандартизація та сертифікація на залізничному транспорті «Порядок узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію для залізничного транспорту України», що затверджені відповідними наказами Міністерства транспорту України (зараз Міністерства інфраструктури України). Вказаними нормативними документами, зокрема, встановлено, що технічні умови на продукцію залізничного призначення (до якої відноситься і анкер закладний АЗ-1) повинні бути, за результатами випробувань, експертизи та перевірки, погоджені Укрзалізницею (Державна адміністрація залізничного транспорту України). При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2014р. у справі № 826/14671/14, яке набрало законної сили 03.12.2014 р., скасовано погодження технічних умов ТУ У 27.3-2:2007 «Анкер закладний до пружного скріплення СБ-3» та змін до них;

про скасування погодження технічних умов відповідачу стало відомо з листа Департаменту колії Укрзалізниці № ЦП-7/1 31 від 10.03.2015 р. після прийняття продукції, поставленої позивачем, що і стало підставою для зупинення виконання зобов'язань з оплати продукції. В той же час, позивач був обізнаний про цей спір та брав в ньому участь, так як представник ПП «Мікатор» в цьому процесі - ОСОБА_2 є директором ТОВ АТ «Механіка» (виробник анкеру АЗ-1) та брав участь у розгляді справи № 826/14671/14.

З огляду на наведені вище аргументи на підтвердження своєї правової позиції, відповідач вважає, що судом першої інстанції було задоволено позов за відсутності на те визначених законом підстав, у звязку з чим рішення суду першої інстанції належить скасувати.

Від позивача - ОСОБА_1 підприємства "МІКАТОР" надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, відповідно до якого просить оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

На спростування доводів, викладених в апеляційній скарзі, вказує на таке:

згідно з ч. 1 ст. 27 ГПК України, суд залучає в якості 3-ї особи орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами тільки у спорах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а даний спір не є спором про майно, а є спором про стягнення боргу за поставлену продукцію, пені, інфляційних втрат, 3% річних. Згідно з ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями;

згідно з ТУ У 27.3-2:2007, анкери закладні для пружного проміжного скріплення типу КПП-1 призначені для кріплення рейок на залізобетонних шпалах (бетонуються в залізобетонні шпали та використовуються для кріплення рейок до основи шляху). В свою чергу, відповідач виготовляє шпали згідно технічних умов ТУ У 26.6-4:2011 «Шпали залізобетонні попередньо напружені колії 1520 мм типу СБЗ для рейок типу Р65 і Р50» та постачає їх на залізниці України, які і укладають їх в рейко-шпальну решітку. Відповідно до ТУ У 26.6-4:2011 (арк.4) "Конструктивною особливістю шпал є те, що в них забетоновані анкери закладні типів:

АЗ-2 згідно з ТУ У 35.2-0;

АЗ-1, АЗ-1-1, АЗ-1-2, АЗ-1-3, АЗ-1-4, АЗ-1-5, АЗ-1-6 згідно з ТУ У 27.3-2.»;

постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року по справі №826/14671/14 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Корпорація КРТ" до Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) задоволено повністю. Суд постановив "Визнати протиправним та скасувати рішення Державної адміністрації залізничного транспорту про погодження технічних умов ТУ У 27.3-1:2007 «Клема пружна КП-1 проміжного скріплення КПП-1» ТУ У 27.3-2:2007 «Анкер закладний до пружного скріплення СБ-3», ТУ У 27.3-3:2007 «Вкладиш підпружиний ізолюючий до проміжного скріплення КПП-1 (СБ-3) для рейок Р65, Р50», ТУ У 27.3-4:2007 «Прокладки підрейкові до проміжного скріплення КПП-1 (СБ-3) для рейок Р65, Р50» та змін до них." При винесенні рішення суд прийняв до уваги лист ДП Бюро з стандартизації та нормативного забезпечення на залізничному транспорті «Укрзалізстандарт», у якому зазначено, що ТУ У 27.3-1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3-4:2007 (виробник АТ «Механіка») не проходили експертизу не перевіривши дійсність відомостей викладених в листі на момент розгляду справи в суді. Таким чином, на момент постановлення рішення Окружним адміністративним судом м. Києва від 30 жовтня 2014 року нормативно-технічна і правова експертизи змін до ТУ У 27.3-1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3-4:2007 були виконані та відповідно в подальшому були погоджені і самі зміни до ТУ У 27.3-1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3-4:2007, про що на другому аркуші вказаних змін зроблено відповідний запис ДП Бюро з стандартизації та нормативного забезпечення на залізничному транспорті «Укрзалізстандарт»;

в подальшому погоджено ДП Бюро з стандартизації та нормативного забезпечення на залізничному транспорті «Укрзалізстандарт» зміни до ТУ У 27.3-1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3-4:2007 були надані разом з супровідним листом № 122 від 12.11.2014 року до Укрзалізниці для їх подальшого погодження;

Наказом Міністерства транспорту України від 17.04.1998 № 134 "Про затвердження Порядку узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України " затверджено сам "Порядок узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію для залізничного транспорту України", який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08 травня 1998 року за № 295/2735 при цьому в Наказі відсутнє будь-яке посилання на затвердження та надання чинності ГСТУ 32.0.10.019-97, як то зазначено в самому ГСТУ. Згідно з п.п. 4.1., 5.1. означеного Порядку зазначено, що підприємство-розробник направляє проект ТУ на узгодження до замовника (основного споживача - Укрзалізниці) і в Укрзалізстандарт, передбачаючи при цьому дві окремі незалежні одна від одної процесуальні дії, а Узгоджені ТУ затверджує організація-розробник ТУ;

за таких умов виникає колізія норм права. Так, відповідно до листа Міністерства юстиції України від 26.12.2008 року за № 758-0-2-08-19 "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії" суд мав би застосувати нормативний акт вищої юридичної сили, тобто Наказ Міністерства транспорту України від 17.04.1998 № 134 "Про затвердження Порядку узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України " зареєстрований в Міністерстві юстиції України 08 травня 1998 року за № 295/2735, за яким "Підприємство-розробник направляє проект ТУ на узгодження до замовника (основного споживача - Укрзалізниці) і в Укрзалізстандарт." (п.4.1.) передбачаючи при цьому дві окремі незалежні одна від одної процесуальні дії;

ТОВ "АТ Механіка" зверталося з листом № 29 від 16.03.2015 року за роз'ясненнями до ДП «Хмельницькстандартметрологія», тобто органу який здійснював реєстрацію вищезазначених ТУ, з проханням надати роз'яснення чи є діючими на даний час ТУ У 27.3-1:2007; ТУ У 27.3-2:2007; ТУ У 27.3-3:2007; ТУ У 27.3-4:2007 в разі, якщо судовим рішенням скасовано погодження основного замовника. На зазначений лист надано відповідь, згідно з якою повідомлено, що на обліку в ДП «Хмельницькстандартметрологія» знаходяться ТУ У 27.3-1:2007 «Клеми пружні КП-1 до пружного проміжного скріплення КПП-1. Технічні умови», ТУ У 27.3-2:2007 «Анкери закладні до пружного скріплення КПП-1. Технічні умови», ТУ У 25.2-3:2007 «Вкладиші підпружинні ізолюючі до пружного проміжного скріплення КПП-1 для рейок Р65, Р50, UIС60. Технічні умови», ТУ У 25.2-4:2007 «Прокладки підрейкові до пружного проміжного скріплення КПП-1 для рейок Р65, Р50, UIС60. Технічні умови»,, власником яких є ТОВ «АТ Механіка» та які на даний час є чинними. Між тим, додатково повідомлено, що технічні умови зазначені у листі та в постанові окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 № 826/14671/14, відсутні на обліку в ДП «Хмельницькстандартметрологія» з такими їхніми позначеннями;

з метою з'ясування встановленого порядку узгодження технічних умов з виробництва продукції для потреб Укрзалізниці, ТОВ "АТ Механіка" звернулося до Міністерства юстиції України з листом № 139 від 12.12.2015 року. В подальшому на вказаний лист ТОВ "АТ Механіка" отримало відповідь від Міністерства інфраструктури України листом № 586/18/10-15 від 20.01.2015 року, в якому зазначалося, що відповідно до Закону України «Про стандартизацію» (від 05.06.2014 № 1315-УІ) визначено, що положення, які передбачають погодження національних стандартів та стандартів і технічних умов підприємств, установ та організацій з будь-якими установами, мають бути виключені. У зв'язку з цим та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до законодавства розроблено проект наказу Міністерства інфраструктури України «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства транспорту України від 17 квітня 1998 року № 134» (яким затверджено Порядок узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України), та проект наказу «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких ГСТУ» (а саме: ГСТУ 32.0.10.019-97 «Стандартизація та сертифікація на залізничному транспорті. Порядок узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію для залізничного транспорту України» та ГСТУ 32.0.10.029-2001 «Порядок узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов для навантаження та кріплення вантажів на перевезення залізничним транспортом України»)". В подальшому, 11.02.2015 року з'явився Наказ № 50 Міністерства транспорту України, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2015 року № 190/26635, за яким визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства транспорту України від 17 квітня 1998 року N 134 "Про затвердження Порядку узгодження, затвердження та реєстрації технічних умов на продукцію підприємств залізничного транспорту України", зареєстрований у Міністерстві юстиції 08 травня 1998 року за № 295/2735. Таким чином, на даний час відсутній встановлений порядок узгодження технічних умов з виробництва продукції для потреб Укрзалізниці;

Державним підприємством "Укрметртестстандарт" листом № 20-37/90 від 16.03.2015р. на лист ТОВ "АТ Механіка" № 22 від 11.03.2015 р. надано відповідь, згідно якої 03 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про стандартизацію» за № 1315-УП від 05 червня 2014 року. Згідно з пп. 5 п. 2 ст. 4 цього Закону державна політика у сфері стандартизації базується на збалансованому застосуванні принципів відповідності нормативних документів законодавству. Відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 16 Закону підприємства мають право розробляти, приймати, перевіряти, переглядати та скасовувати стандарти, кодекси усталеної практики, технічні умови і зміни до них, установлювати процедури їх розроблення, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування. При цьому повна відповідальність за відповідність ТУ законодавству покладається на їх власника. Зважаючи на викладене, якщо законодавством не передбачено погодження ТУ з замовником та іншими зацікавленими організаціями, потребу погодження проекту ТУ згідно з п. 5.9 ДСТУ 1.3:2004 «Національна стандартизація. Правила побудови, викладення, оформлення, погодження, прийняття та позначення технічних умов» визначає розробник ТУ;

за таких умов, враховуючи відповідь Державного підприємства "Укрметртестстандарт", погодження ТУ відбувається на добровільних засадах за бажанням розробника ТУ;

листом № 3411-09/14668-07 від 06.05.2015 року ТОВ "АТ Механіка" отримало відповідь від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в якому зазначалося, що пунктом 38 розділу І Закону України від 09.04.2014 №1193-УІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо скорочення кількості документів дозвільного характеру", який набрав чинності 26.04.2014, виключено статті 4-9 Декрету Кабінету Міністрів України "Про стандартизацію і сертифікацію", тобто скасовано положення Декрету, якими була передбачена державна реєстрація ТУ на продукцію та змін до них.

За змістом цього листа виникають наступні висновки: встановлений порядок узгодження технічних умов з виробництва продукції для потреб Укрзалізниці на даний час відсутній; погодження технічних умов з виробництва продукції відбувається на добровільних засадах за бажанням розробника ТУ; жодна організація не має права вимагати погодження ТУ.

За наведеного вище, позивач вважає, що оскаржене рішення є цілком законним, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

22 лютого 2016 року в судовому засіданні Рівненського апеляційного господарського суду представник скаржника підтримала доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при винесенні оскарженого рішення було порушено норми матеріального та процесуального права. Пояснила, що відповідно до п.1.2. договору та специфікації, предметом договору є купівля анкеру закладного АЗ-1, або АЗ-1-6, який виготовляється згідно технічних умов ТУ У 27.3-2:2007. Однак, рішенням окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2014 р. у справі № 826/14671/14 скасовано погодження технічних умов ТУ У 27.3-2:2007, тому готова продукція перебуває на складі відповідача. Так, не заперечує, що на складі заводу знаходиться товар, поставлений позивачем, на суму приблизно 9 000 000 грн. З огляду на вказане, вважає, що рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі № 902/1391/15 належить скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити.

Окрім того, представник ПАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" в судовому засіданні підтримала подане клопотання про звільнення від відповідальності в порядку ст. 219 ГК України (№ 270/02 від 22.02.2016р.), зазначила, що відповідач визнає суму боргу, а тому просить звільнити відповідача від відповідальності у вигляді стягнення пені, а у разі якщо звільнити від сплати пені неможливо, просить максимально зменшити розмір пені.

Представник позивача в судовому засіданні заявив, що з доводами апелянта не погоджується, вважає їх безпідставними, а оскаржене рішення таким, що відповідає встановленим обставинам справи та нормам закону. Додатково зауважив, що продукція, яку було проставлено відповідачу, відповідає технічним вимогам, у звязку з чим відповідачем не було заявлено до позивача претензій стосовно якості продукції.

З огляду на зазначене, просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а оскаржене рішення змінити в частині стягнення пені, а в решті рішення залишити без змін, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як підтверджується матеріалами справи, 23 жовтня 2014 року ОСОБА_1 підприємством «Мікатор» (постачальник/позивач) та ОСОБА_1 акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону" (покупець/відповідач) укладено договір поставки №121-П (далі по тексту - Договір) (а.с. 9-12).

За умовами п.п. 1.1., 1.2. Договору постачальник (позивач) зобовязується поставити та передати у власність покупцю певну продукцію (Анкер закладний АЗ-1, або АЗ-1-6), далі товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами відповідно до Специфікацій, а покупець зобовязується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 2.2. Договору постачальник гарантує якість товару, що поставляється згідно Специфікацій, передбаченого ТУ У 27.3-2:2007.

Як передбачено п. 3.1. Договору загальна сума договору визначається сукупністю погоджених Специфікацій у грошовому виразі.

У п.п. 3.2.-3.4. Договору сторони погодили, що ціна визначається цим Договором і приймається сторонами в національній валюті України гривні. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у Специфікації до цього Договору. Ціна товару, узгоджена у специфікації до цього Договору, включає: вартість товару, транспортні витрати постачальника та всі податки і збори, передбачені чинним законодавством України. Постачальник гарантує незмінність ціни на поставлений товар з моменту відвантаження її за місцем призначення до моменту відправлення коштів покупцем на розрахунковий рахунок постачальника.

Згідно п. 4.1. Договору оплата за поставлений товар по цьому Договору проводиться покупцем на протязі 30 банківських днів після дати отримання товару на адресу покупця згідно заявки.

Пунктом 4.4. Договору обумовлено, що днем отримання товару є дата отримання покупцем видаткової накладної постачальника.

За умовами п.п. 6.1.1., 6.1.2. Договору покупець зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлений товар; приймати поставлений товар згідно накладної.

Відповідно до п.п. 7.1., 7.2., 7.3. Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобовязань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим Договором; за порушення термінів постачання передбачених Договором , постачальник оплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого в строк товару; в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Як передбачено п. 10.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2014р. в частині поставок товару, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

Договір засвідчений підписами сторін та скріплений відбитками їх печаток.

Як стверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивач на виконання укладеного Договору поставив відповідачеві товар на суму 4 930 200 грн.

Наведений факт поставки підтверджується видатковими накладними № РН-0000032 від 13.11.2014 р., № РН-0000033 від 13.11.2014 р.; № РН-0000036 від 20.11.2014 р.; № РН-0000041 від 09.12.2014 р.; № РН-0000043 від 11.12.2014 р.; № РН-0000044 від 17.12.2014 р.; № РН-0000047 від 23.12.2014 р., за якими товар поставлено на суму, яка становить 4 930 200 грн. (а.с. 14-20).

Також до матеріалів справи долучено копії рахунків фактури № СФ 0000068 від 11.11.2014р., № СФ 0000070 від 19.11.2014р., № СФ 0000073 від 05.12.2014р., № СФ 0000075 від 11.12.2014р., № СФ 0000076 від 17.12.2014р., № СФ 0000078 від 22.12.2014р., виписаних ПП «Мікатор» всього на суму 4 930 200 грн. (а.с. 21-26).

В матеріалах справи містяться копії товарно-транспортних накладних № 32 від 13.11.2014р., № 33 від 13.11.2014р., № 36 від 20.11.2014р., № 41 від 09.12.2014р., № 43 від 11.12.2014р., № 44 від 17.12.2014р., № 47 від 23.12.2014р., з яких вбачається, що вантажовідправником вантажу, відправленого згідно накладних, є ПП «Мікатор», а вантажоодержувачем - ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону". У графах товарно-транспортних накладних «прийняв (відповідальна особа вантажоодержувача)» зазначено «ст. товарознавець ОСОБА_4О.» та міститься підпис, виконаний цією особою, або ж зазначено «ст. товарознавець ОСОБА_5Г.» та міститься підпис, виконаний цією особою. Всього прийнято товар на суму 4 930 200 грн. (а.с. 27-33).

Відповідно до довіреностей № 532 від 11.11.2014р. та № 566 від 05.12.2014р., які містяться в матеріалах справи, означені довіреності видано старшому товарознавцю ОСОБА_4 та старшому товарознавцю ОСОБА_5 на отримання від ПП «Мікатор» цінностей за Договором поставки № 95 від 26.08.2014, № 121-П від 23.10.2014р. Зазначені довіреності засвідчені підписом керівника ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону" та містять печатку підприємства (а.с. 34-35).

З наявних в матеріалах справи копій податкових накладних вбачається, що у позивача ПП «Мікатор» виникло податкове зобовязання на підставі проведення господарських операцій за Договором поставки № 121-П від 23.10.2014р. (а.с. 37-42).

Відтак, наведеними вище документами у справі стверджується той факт, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 4 930 200 грн.

При цьому, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження виконання відповідачем зобовязання за Договором в частині проведення оплати за прийнятий товар, у звязку з чим в останнього виникла перед позивачем заборгованість в сумі 4 930 200 грн.

На момент розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, скаржник (відповідач) не надав доказів у розумінні ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження факту погашення заборгованості, яка виникла за Договором.

Між тим, як убачається зі письмових пояснень відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву (№ 1590/02 від 04.11.2015р.), відповідач не заперечує факт виконання позивачем зобовязань за Договором та зазначає, що відповідно до видаткових накладних дійсно отримав товар на суму 4 930 200 грн. Окрім того, підтверджує, що відповідач дійсно не виконав зобовязань по Договору поставки № 121-П від 23.10.2014р. (а.с. 87-90).

Переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення чинного законодавства.

В силу дії ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 20 ГК України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Як убачається із встановлених обставини у даній справі, між сторонами виникли договірні правовідносини на підставі укладення Договору поставки №121-П від 23.10.2014р.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до частин 1, 2 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач виконав договірні зобовязання в обумовленому Договором порядку, що стверджується наявними в матеріалах справи доказами видатковими накладними.

Між тим, наявні у матеріалах справи видаткові накладні у графі «отримав(ла)» містять підписи ст. товарознавця ОСОБА_4 та ст. товарознавця ОСОБА_6, які діють від імені покупця згідно довіреностей № 532 від 11.11.2014р. та № 566 від 05.12.2014р., також містять відтиск печатки підприємства відповідача, що вказує на прийняття товару останнім. Наведені обставини підтверджують проведення господарської операції уповноваженими на те особами.

Усупереч наведеному вище, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази (банківські виписки, чеки, платіжні доручення) на підтвердження факту сплати відповідачем в повному обсязі вартості товару, поставленого згідно з вищезазначеними видатковими накладними.

Таким чином, ураховуючи факт поставки товару позивачем та факт прийняття за видатковими накладними цього товару відповідачем, існування боргу відповідача перед позивачем на суму 4 930 200 грн., судова колегія суду апеляційної інстанції погоджується з тим, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення суми основного боргу є цілком правомірним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи.

Зясовуючи питання про наявність визначених законом підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 1 829 597, 22 грн. інфляційних втрат та 98 468, 46 грн. 3% річних, колегія суддів виходить з такого.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням

встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ураховуючи встановлений та підтверджений наявними в матеріалах справи доказами факт невиконання боржником свого грошового зобов'язання за Договором, та з урахуванням проведеної перевірки розрахунку позивача 3% річних, судова колегія погоджується з тим , що позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в сумі 98 468,46 грн. є правомірними, а тому підлягають до задоволення.

Стосовно заявлених позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 1 829 597, 22 грн., то судова колегія, з урахуванням положень ст. 625 ЦК України, листа Верховного Суду України „Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 №62-97р. та встановленого судом факту прострочення відповідачем виконання зобов'язання, вважає, що нарахування позивачем інфляційних втрат у сумі 1 829 597, 22 грн. є правомірним, а тому суд першої інстанції дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 4 930 200 грн. - основного боргу, 1 829 597, 22 грн. інфляції та 98 468,46 грн. 3% річних, надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що відповідає вимогам ст. 43 ГПК України.

У частині визначення правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 1 111 607, 21 грн. пені за період з 06.02.2015 по 07.10.2015 року (244 дні прострочки), то колегія суддів зважає на таке.

22 лютого 2016 року на адресу суду апеляційної інстанції від представника відповідача (ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону") надійшло клопотання про звільнення від відповідальності за Договором « 12-П від 05.02.2015р. в порядку ст. 219 ГК України. При цьому, вказує, що клопотання про звільнення від відповідальності в порядку ст. 219 ГК України було подане в судовому засіданні господарського суду Вінницької області, проте в матеріалах справи відсутнє.

Згідно норм статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунком 7.3. Договору сторони обумовили, що у разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Всупереч вимогам статті 193 ГК України, відповідачем не були виконані договірні господарські зобов'язання, що є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зокрема, у ч. 1 ст. 230 ГК України зазначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Як правильно відзначив суд першої інстанції, позивачем правильно нараховано пеню лише за період з 06.02.2015 по 06.08.2015 року в сумі 700 628,70 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкції. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з врахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 3.17.4 Постанови Пленум Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Разом з тим, вказана процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв`язку з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки, а саме частиною 3 ст. 551 ЦК України і ст. 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв`язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав, їх розмір не може бути зменшено судом.

Належить відзначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом за власним переконанням.

У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З матеріалів справи колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що належних доказів у розумінні процесуального Закону на підтвердження факту отримання позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем за позовом грошових зобовязань та щодо фінансового стану підприємства позивач суду не надав.

Окрім того, заслуговує на увагу той факт, що розмір пені є значно великим, збитків позивачеві не спричинено, при цьому, стягнення 1 829 597, 22 грн. інфляційних втрат та 98 468,46 грн. 3% річних значно компенсує фінансові затрати позивача по відношенню до суми основного боргу.

Наведені факти в сукупності свідчать про наявність виняткових обставин, за яких можливим є зменшення розміру штрафних санкцій.

При цьому, зі змісту наведених вище норм права вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за доцільне в даному випадку зменшити розмір пені.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума пені, яка становить 100 000 грн., адже, за таких умов дотримується баланс інтересів сторін.

Таким чином, з огляду на вказане вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення 700 628,70 грн. пені та в частині відмови у стягненні 410 978, 51 грн. пені належить змінити, задоволивши позов в цій частині на суму 100 000 грн.

Відповідно до п. 4 статті 103 Господарського процесуального кодексу України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, змінити рішення.

В силу вказаної норми зміна рішення може полягати у внесенні деяких поправок до резолютивної частини рішення (зменшити чи збільшити суму, що підлягає стягненню, змінити розмір судового збору, що підлягає стягненню, тощо), не змінюючи при цьому викладеного в рішенні головного висновку місцевого господарського суду щодо прав та обов'язків позивача та відповідача у спірних правовідносинах.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

За наведених обставин, судова колегія вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі №902/1391/15 в частині визначення розміру суми пені, яка підлягає до стягнення з відповідача, задоволивши позов в цій частині на суму, яка становить 100 000 грн.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В силу дії норм ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.

При цьому не заслуговують на увагу твердження скаржника про те, що анкери закладні АЗ-1, поставлені ПП «Мікатор» та виготовлені відповідно до ТУ У 27.3-2:2007, не можуть застосовуватися ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» за призначенням та не можуть бути в подальшому застосовані залізницями, оскільки згідно постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2014 року у справі №826/14671/14 скасоване погодження даних технічних умов. Адже, з огляду на долучені позивачем до відзиву на апеляційну скаргу (№ 1653/02 від 13.11.2015р.) документи вбачається факт листування позивача з уповноваженими на те органами щодо зясування питання в частині необхідності погодження технічних умов із споживачем продукції. Так, відповідно до листа № 3411-09/14668-07 від 06.05.2015 року Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, між іншим, зазначено, що Законом не регламентовано порядок розроблення, оформлення, прийняття, позначання та реєстрації стандартів і ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Законодавчі акти, нормативно-правові акти, акти міністерств, відомств не повинні містити положення, які передбачають: погодження стандартів і ТУ підприємств, установ та організацій з будь-якими установами; процедури розроблення (зокрема вимоги щодо змісту, форми, структури), погодження, прийняття, перевірки, перегляду, скасування та застосування стандартів та ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Саме підприємства, установи та організації установлюють відповідні процедури.

В той же час, не заслуговують на увагу твердження скаржника про необхідність залучення до участі у даній справі у порядку ст. 27 ГПК України Міністерства інфраструктури України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Адже, відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Виходячи зі змісту означеної норми права, варто відзначити, що передбачений цією нормою процесуальний обов'язок залучити до участі у справі відповідний орган державної справи у даній категорії справ, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, незалежно від подання учасниками справи відповідного клопотання чи заяви, стосується лише справ у спорах, що виникають з речових прав, і не стосується справ з приводу виконання грошових зобов'язань, що виникають у зв'язку з порушеннями у зобов'язальних правовідносинах.

Натомість, у даному випадку має місце несплата грошових коштів одним із контрагентів Договору саме зобовязальних правовідносин, що виключає наявність підстав для вчинення судом процесуальної дії у порядку ст. 27 ГПК України.

Відтак, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та суперечать положенням чинного законодавства, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Отже, рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі №902/1391/15 в частині стягнення 700 628, 70 грн. пені та в частині відмови у стягненні 410978,51 грн. пені належить змінити, задоволивши позов в цій частині на суму 100 000 грн. та відмовивши у стягненні пені на суму 1 011 607 грн. 21 коп., а в решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" (вул. Промислова, 15, м. Гнівань, Вінницька область, 23310, код 00282435) залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Вінницької області від 04.11.2015 р. у справі №902/1391/15 змінити в частині стягнення 700 628,70 грн. пені, зменшивши пеню, яка підлягає стягненню з відповідача до 100 000 грн., виклавши пункти 2 та 3 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

« 2. Стягнути з ОСОБА_1 акціонерного товариства " Гніванський завод спецзалізобетону" (вул. Промислова, 15, м. Гнівань, Вінницька область, 23310, код 00282435) на користь ОСОБА_1 підприємства "МІКАТОР" (вул. Борщагівська, 152 В, м. Київ, код 34964147) 4 930 200 грн. - основного боргу, 1 829 597 грн. 22 коп. інфляційних, 98 468,46 грн. 3% річних, 100 000 грн. пені та 113 383,41 грн. - судового збору.

3. В задоволені позову в частині стягнення 1 011 607 грн. 21 коп. пені відмовити.»

В решті рішення залишити без змін.

3. Справу № 902/1391/15 повернути в господарський суд Вінницької області.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Маціщук А.В.