РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016Справа № 910/550/16

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц"
доПублічного акціонерного товариства "БМ Банк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Деміс Груп"
провизнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013
Представники:
від позивача: не з'явились
від відповідача: Порало Т.І. - представник за довіреністю
від третьої особи:не з'явились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

15.01.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" з вимогами до Публічного акціонерного товариства "БМ Банк" про визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що договір відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013, укладений між Публічним акціонерним товариством "БМ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" є недійсним, оскільки підписаний директором позивача без належних повноважень.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.2016 порушено провадження у справі № 910/550/16, розгляд справи призначено на 08.02.2016, а також залучено до участі у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Деміс Груп" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.02.2016 розгляд справи відкладено на 18.02.2016, у зв'язку з неявку представника третьої особи у судове засідання та клопотанням позивача.

18.02.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшов лист.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 18.02.2016 не з'явились, клопотання про відкладення розгляду справи не подали, вимоги суду не виконали, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

У судове засідання 18.02.2016 з'явились представники сторін та надали пояснення по суті справи. Представник позивача в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Розглянувши заявлене разом з позовом, клопотання про забезпечення позову, суд відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Разом з тим, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення. При цьому в заяві про вжиття заходів забезпечення позову має міститись мотивований висновок про те, як невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За таких обставин, проаналізувавши вищезазначене клопотання суд визнав клопотання позивача про забезпечення позову таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не обґрунтовано належним чином те, що невжиття заходів до забезпечення первісного позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Представник відповідача надав пояснення, відповідно до яких заперечує проти заявлених позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 18.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

12.09.2013 між Публічним акціонерним товариством "БМ Банк" (банк за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" (позичальник за договором) укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати, а позичальник зобов'язується отримати належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит в розмірі 5 500 000 грн 00 коп. та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

В подальшому 16.10.2013 між сторонами було підписано додатковий договір № 1 до договору № 47/1/120913 відновлювальної кредитної лінії від 12.09.2013, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди викласти пункт 1.1 договору в наступній редакції: банк зобов'язується надати, а позичальник зобов'язується отримати належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит в розмірі 7 780 000 грн 00 коп. та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Позивач стверджує, що договір відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013, є недійсним, оскільки підписаний директором Товариством з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц", ОСОБА_2, без належних повноважень, оскільки статутом позивача встановлено обмеження повноважень директора підприємства на вчинення правочинів на суму, що складає п'ятдесят і більше відсотків майна товариства належить вчиняти за наявності відповідного рішення зборів учасників, тоді як рішення зборів учасників про укладення договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013 на суму, що складає п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, не ухвалювалося належним чином.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Органи юридичної особи діють у межах повноважень, наданих їм установчими документами та законом. Орган юридичної особи як її частина представляє інтереси останньої у відносинах з іншими суб'єктами права без спеціальних на те повноважень (без довіреності). Між юридичною особою та її органом правові відносини не виникають, а тому дії її органу визнаються діями самої юридичної особи.

У відносинах з третіми особами слід виходити з презумпції наявності достатнього обсягу повноважень на здійснення дієздатності юридичної особи як у одноособового органу юридичної особи, так і керівника її колегіального органу.

Судом враховане рекомендації, викладені у пункті 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" стосовно того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 Цивільного кодексу України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень.

Як вбачається з преамбули договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013 при підписанні вказаного договору директор Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" ОСОБА_2 діяла на підставі статуту.

Згідно з пунктом 5.10 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц", затвердженого загальними зборами акціонерів Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" (шляхом викладення в новій редакції), протоколом № 72 від 21.12.2012 (державну реєстрацію змін до установчих документів проведено державним реєстратором 25.12.2012 номер запису 9045076) виконавчим органом товариства є директор, який призначається загальними зборами. Директор на умовах та в межах цього статуту організує поточне керівництво товариством та вирішує всі питання фінансово-господарської діяльності товариства, крім тих, які віднесені до виключної компетенції зборів учасників. Директор може бути у будь-який час усунений від виконання своїх обов'язків на підставі рішення зборів учасників незалежно від умов договору чи контракту. Директор не може приймати рішень, які суперечать вказівкам зборів учасників. Директор має право без довіреності виконувати будь-які дії від імені товариства. Директор має право підпису від імені товариства. Директор має право видавати довіреності від імені товариства та засвідчувати їх печаткою товариства.

Відповідно до пунктом 5.8.10 статуту до виключної компетенції зборів учасників, які є вищим органом управління товариства, належить прийняття рішень про відчуження майна товариства на суму, що складає п'ятдесят і більше відсотків майна товариства та уповноваження виконавчого органу (директора) для підписання таких угод від імені товариства.

Проте суд зазначає, що укладений між сторонами договір відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013 не є правочином про відчуження майна, а навпаки передбачає використання на платній основі коштів банку для власних потреб позичальника. Крім того, судом встановлено, що положення статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц", затвердженого загальними зборами акціонерів Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" (шляхом викладення в новій редакції), протоколом № 72 від 21.12.2012 (державну реєстрацію змін до установчих документів проведено державним реєстратором 25.12.2012 номер запису 9045076) не містять умов щодо обмеження компетенції директора товариства на підписання договорів сума яких становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, на які посилається позивач як на підставу позову.

Таким чином, позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту відсутності у ОСОБА_2, як директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" належного обсягу повноважень на підписання від імені товариства договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013.

Твердження позивача щодо невідповідності проведення засідання загальних зборів від 11.09.2013 положенням статуту та нормам чинного законодавства, а також щодо того, що рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц", оформлене протоколом № 93 від 11.09.2013, належним чином не ухвалювалося, не приймаються судом до уваги, оскільки не стосуються предмету спору у даній справі

Крім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи виписки по особовим рахункам за період з 01.01.2000 по 23.11.2015 на виконання умов договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013, відповідачем були надані позивачу кредитні кошти, а саме: 13.09.2013 у розмірі 5 500 000 грн 00 коп. та 17.10.2013 у розмірі 2 280 000 грн 00 коп., які були прийняті останнім, а також позивачем було здійснено часткове повернення кредитних коштів та часткова сплата відсотків за користування кредитними коштами згідно графіку, визначеного умовами договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013. Таким чином суд прийшов до висновку, що такі дії позивача свідчать про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц" договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013, а отже, правочин є схваленим.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, позивачем не надано будь-яких допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору відновлювальної кредитної лінії № 47/1/120913 від 12.09.2013, укладеного між Публічним акціонерним товариством "БМ Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Деміс Канц", а вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Kеруючись ст. 44, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 22.02.2016

Суддя Н.Б. Плотницька