РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016Справа №910/29428/15

За позовом Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт»

До Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»

Про стягнення 1 679 587,24 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Арсененко В.В. представник за довіреністю № 17-64 від 01.02.16.

Від відповідача: Василенко А.О. представник за довіреністю № 2-254 від 12.11.15.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (далі - відповідач) про стягнення 2 685 239,39 грн., а саме: 2 034 736,19 грн., 35 789,05 грн. - 3% річних, 614 714,15 грн. - збитків від інфляції.

Пред'явлені позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем умов Договору № від 05.12.12. про закупівлю робіт за державні кошти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.15. порушено провадження у справі № 910/29428/15 та призначено її до розгляду на 16.12.15.

15.12.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

15.12.15. позивачем через відділ діловодства суд убуло подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 16.12.15. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 14.01.16.

13.01.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано клопотання по об'єднання в одне провадження справ № 910/29428/15 та № 910/29429/15.

В судовому засіданні 14.01.16. в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено в зв'язку з його безпідставністю з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 ГПК України суддя має право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу, про що зазначається в ухвалі про порушення справи або в рішенні. За клопотанням сторін або з власної ініціативи суд об'єднує кілька вимог, що випливають з корпоративних відносин і пов'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Вищий господарський суд України в п. 19 інформаційного листа від 29.09.09. № 01-08/530 "Про деякі питання, порушені у доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" 1237 на запитання, чи можливе об'єднання в одну справу кількох однорідних справ, розгляд яких здійснюється різними суддями одного господарського суду, надав таку відповідь. Передбачене частиною другою статті 58 ГПК об'єднання кількох однорідних справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, в одну справу ставиться законом у залежність від того, чи здійснюється розгляд відповідних справ одним і тим же суддею господарського суду. Таке об'єднання відбувається на загальних підставах.

Доказами в господарському судочинстві є будь-які відомості, отримані у визначеному законом порядку, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин, на яких обґрунтовуються вимоги і заперечення осіб, що беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного розгляду справи.

Предмет і підстава позову сприяють з'ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов'язку.

Разом з тим, для встановлення обставин при розгляді вказаних справ, судом має бути досліджено два різних договори, які мають різний предмет, ціну.

Оскільки підставами виникнення спірних правовідносин сторін є господарські договори, кожен із яких породжує різні взаємні права та обов'язки, врегульовані сторонами окремими договорами, справи розглядаються різними суддями господарського суду, суд дійшов висновку, що сумісний розгляд вказаних справ не лише суперечить приписам ст. 58 Господарського процесуального кодексу України, але й значно утруднить та сприятиме затягуванню учасниками судового процесу вирішення спорів по суті, так як подані в обґрунтування позовних вимог по зазначеним справам документи, є окремими по договорам.

В судовому засіданні 14.01.16. позивачем було подано письмові заперечення по справі.

В судовому засіданні 14.01.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 02.02.16.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.16. було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 02.02.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 11.02.16.

10.02.15. позивачем на підставі ст. 22 ГПК України було подано заяву про «збільшення позовних вимог», відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 679 587,24 грн., а саме: 30 169,20 грн. - основного боргу, 121 414,91 грн. - 3% річних та 1 528 003,13 грн. - збитків від інфляції. Тобто фактично позивачем зменшено розмір пред'явлених позовних вимог, з огляду на що, суд розцінив зазначену заяву, як заяву про зменшення розміру позовних вимог та прийняв її, з огляду на що має місце нова ціна позову, виходячи з якої вирішується спір.

Крім того, у вказаній заяві викладено клопотання про припинення провадження в даній справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 2 010 566,99 грн., в зв'язку з тим, що відповідачем вказана сума сплачена.

В судовому засіданні 11.02.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 18.02.16.

В судовому засіданні 18.02.16. відповідачем було подано заперечення по справі.

В судовому засіданні 18.02.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги з врахуванням заяви про зменшення.

Відповідач в судовому засіданні 18.02.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/29428/15.

В судовому засіданні 18.02.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.12. між Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз", яка є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі - Замовник) та Державним підприємством "Полтавське управління геофізичних робіт" (надалі - Підрядник) було укладено Договір № про закупівлю робіт за держані кошти (надалі - Договір).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 з дати підписання його сторонами і діє в частині виконання робіт до 30.11.13., а в частині проведення розрахунків за виконані роботи - до повного їх здійснення.

Відповідно до 1.1 Договору Підрядник зобов'язується у 2012-2013 роках виконати роботи, зазначені в пункті 1.2 цього Договору, а Замовник - прийняти і оплатити такі роботи.

Згідно з п. 1.2 Договору найменування роботи: Консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом (Роботи з проведення промислово-геофізичних досліджень в свердловинах ПСГ ДК «Укртрансгаз»). Обсяги робіт, вимоги до робіт визначені в Технічному завданні, яке наведене в додатку 1 до цього Договору. Роботи виконуються Підрядником в строки, вказані в календарному плані, який наведений в додатку 2 до цього Договору. Використання результатів робіт, отриманих за цим Договором, здійснюється Замовником на об'єктах - підземних сховищах газу (ПСГ).

Обсяги закупівлі робіт можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків, відповідно до Закону України "Про здійснення державних закупівель" та чинного законодавства (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору строк (термін) виконання робіт: 1 рік з дати укладення сторонами цього договору, тобто до 30.11.13.

Спір у справі виник в зв'язку з невиконанням відповідачем умов Договору в частині повної оплати вартості виконаних робіт.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою укладений сторонами Договір є договором підряду.

Стаття 837 ЦК України передбачає, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 853 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Тобто, законодавець покладає на підрядника обов'язок виконати роботу, а замовник зобов'язаний її прийняти і оплатити.

Виконання робіт за Договором оформляється сторонами шляхом підписання сторонами актів здачі-приймання виконаних робіт (п. 5.8 Договору).

Судом встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було виконано роботи, а позивачем їх прийнято на загальну суму 2 034 736,19 грн. за наступними актами здачі приймання робіт: № 1 від 24.01.13., № 2 від 24.01.13., № 3 від 24.01.13., № 4 від 24.01.13., № 5 від 29.01.13., № 6 від 24.01.13., № 7 від 24.01.13., № 8 від 29.01.13., № 9 від 22.02.13., № 10 від 27.02.13., № 11 від 04.03.13., № 12 від 04.03.13., № 13 від 04.03.13., № 14 від 26.06.13., № 15 від 27.06.13., № 16 від 27.06.13., № 17 від 27.06.13., № 18 від 30.07.13., № 19 від 30.07.13., № 20 від 27.08.13., № 21 від 28.08.13., № 22 від 28.08.13., № 23 від 28.08.13., № 24 від 27.09.13., № 25 від 27.09.13., № 26 від 27.09.13.

При цьому судом враховано, що акти підписані сторонами та скріплені їх печатками, за винятком акту № 11 від 04.03.13. та акту № 12 від 04.03.13. Разом з тим, вказані акти було направлено позивачем відповідачу разом з вимогою № 17-380 від 26.05.15., яку відповідачем отримано 02.06.15. згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 766.

Згідно з п. 5.11 Договору, Замовник протягом 15 календарних днів з дати одержання акту здачі-приймання виконаних робіт зобов'язаний підписати та направити Підряднику один примірник або направити мотивовану письмову відмову від прийняття робіт (підписання акту здачі-приймання виконаних робіт).

Матеріали справи мотивованої відмови від підписання зазначених актів не містять, а тому вважається, що роботи за вказаними актами прийняті відповідачем без зауважень.

Відповідно до п. 6.1.1 Договору Замовник зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за виконані роботи.

Пунктом 4.1 Договору визначено, що розрахунки проводяться шляхом оплати Замовником виконаних робіт на підставі підписаного Сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт та пред'явлення Підрядником рахунку на оплату виконаних робіт. Розрахунки здійснюються у безготівковій формі із застосуванням платіжних доручень. До рахунку Підрядником додається акт здачі-приймання виконаних робіт (п. 4.2 Договору).

Матеріалами справи підтверджено, що на адресу відповідача була направлена вимога № 17-380 від 26.05.15., яку відповідачем отримано 02.06.15. згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 766, в порядку ст. 530 ЦК України з проханням оплатити заборгованість за Договором протягом 7 робочих днів. До вимоги додавався рахунок на оплату № 123 від 26.05.15. та акти виконаних робіт за Договором в кількості двадцять шість штук.

Відповіді на зазначену претензію матеріали справи не містять, проте містять відповідь на претензію № 17-569 від 11.08.15. в які відповідач вказує на те, що вимоги позивача про оплату заборгованості є необґрунтованими, а отже задоволенню не підлягають.

Отже, з огляду на все викладене, строк оплати за Договором на суму 2 034 736,19 грн. є таким, що настав.

Крім того, викладене вище спростовує викладені в письмовому відзиві доводи відповідача про те, що два акти за Договором Замовником не підписано, а строк виконання зобов'язання є таким, що не настав.

Судом встановлено, що відповідач в погашення заборгованості за Договором сплатив відповідачу 2 004 566,99 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями.

На вказаний розмір сплачених грошових коштів позивачем було зменшено свої позовні вимоги, шляхом подання окремої заяви, а тому клопотання позивача про припинення провадження в даній справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України на суму основного боргу в розмірі 2 004 566,99 грн. задоволенню не підлягає.

Таким чином, залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 30 169,20 грн., яку Замовником станом на день прийняття судового рішення не погашено.

Доводи відповідача про те, що до моменту погодження фінансових планів відповідача на 2013-2015 роки відповідач позбавлений можливості здійснення у вказані періоди фінансування оплати вартості наданих позивачем послуг за Договором, оскільки таке фінансування не погоджено Засновником (НАК "Нафтогаз України") та не затверджено у встановленому порядку, судом визнаються не обґрунтованими, в силу наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарсько-договірними зобов'язаннями є майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів. Частиною 7 вказаної норми передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частина 2 ст. 617 ЦК України та ч. 2 ст. 218 ГК України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

Окрім того, статтею 1 ЦК України визначено, що однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з місцевого бюджету та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

Таким чином, відсутність фінансування не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати підрядних робіт, оскільки в разі відсутності коштів для оплати зазначених робіт, відповідач мав фактичну можливість призупинити виконання умов договору з моменту виявлення відсутності коштів для оплати робіт, а не чекати виконання підрядних робіт.

З огляду на все викладене вище в сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором в розмірі 30 169,20 грн., внаслідок чого позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо вимог про стягнення 121 414,91 грн. - 3% річних та 1 528 003,13 грн. - збитків від інфляції, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, ч. 1 ст. 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила ст. 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу, враховуючи 3% річних та інфляційні витрати, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

3% річних та збитки від інфляції за своєю правовою природою є правовими наслідками порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань. Вимоги про сплату нарахувань, передбачених частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є частиною основного зобов'язання. Вказану правову позицію наведено у п. 1.14 Постанови № 14 від 17.12.13. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки п. 4.1 Договору (оплата виконаних робіт) Відповідачем не був виконаний (на час надіслання вимоги), а термін виконання оплати в Договорі не встановлено, позивач керуючись ч. 2 ст. 530 ЦК України направив на адресу відповідача вимогу № 17-380 від 26.05.15. з рахунком на оплату № 123 від 26.05.15. та акти виконаних робіт за Договором в кількості двадцять шість штук, яку відповідачем отримано 02.06.15. згідно повідомлення про вручення поштового відправлення № 766, то суд дійшов висновку, що позивачем вчинені дії відповідно до умов п. 4.1 Договору, який визначає порядок здійснення оплати.

Зважаючи на те, що позивачем вимога була отримана 02.06.15., то строк оплати є таким, що настав, а прострочення починається з 10.06.15.

Посилання позивача на те, що період для нарахування збитків від інфляції та 3% річних обчислюється з 06.12.13., з огляду на направлення відповідачу 02.12.13. претензії № 06-1075 від 28.11.13., не приймається судом до уваги як необґрунтоване, оскільки із зазначеної претензії не вбачається на підставі якого договору за зазначеною претензією позивач вимагає сплати заборгованість. При цьому судом враховано, що в заяві про зменшення розміру позовних вимог Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт» вказує на те, що в суму вимоги в розмірі 11 088 129,34 грн. (яка визначена в претензії № 06-1075 від 28.11.13.) позивачем було включено різну заборгованість.

Враховуючи встановлені обставини, на думку суду правомірним є нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 10.06.15. по 01.11.15. (граничний період, визначений самим позивачем).

Приймаючи до уваги вищенаведені приписи Цивільного кодексу України щодо наявності у позивача права за порушення грошового зобов'язання відповідачем вимагати сплати останнім інфляційні втрати та проценти річних від простроченої суми, суд, здійснивши перерахунок вказаних сум по зазначеному вище періоду встановив, що розмір 3% річних становить 8 138,94 грн. Розмір збитків від інфляції становить -12 289,81 грн. (від'ємне значення).

Разом з тим, положення ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не передбачають можливості вибіркового обрання особою індексів інфляції за окремі періоди в межах заявленого періоду за який нараховуються інфляційній, а тому мають враховуватися всі індекси інфляції (в т.ч. з від'ємним значенням). Наведене додатково підтверджується листом Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97 р.

Таким чином, оскільки розмір інфляційних втрат має від'ємне значення, то з відповідача на користь позивача збитки від інфляції стягненню не підлягають.

Отже, суд відмовляє позивача в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 113 275,97 грн. - 3% річних та 1 528 003,13 грн. - збитків від інфляції.

Відповідачем розрахунків збитків від інфляції та 3% річних не оспорено, власного контррозрахунку не надано.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки з розрахунку ціни позову на суму 1 679 587,24 грн. судовий збір становить 25 193,81 грн., а позовні вимоги позивача задоволено на суму 38 308,14 грн., то з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 574,62 грн.

Зайво сплачений позивачем судовий збір підлягає поверненню Державному підприємству «Полтавське управління геофізичних робіт» на підставі окремої ухвали суду.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (01021, м. Київ, Кловський узвіз, буд. 9/1, ідентифікаційний код 30019801) на користь Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт» (36007, м. Полтава, вул. Заводська, буд. 16, ідентифікаційний код 00147921) 30 169 (тридцять тисяч сто шістдесят дев'ять) грн. 20 коп. - основного боргу, 8 138 (вісім тисяч сто тридцять вісім) грн. 94 коп. - 3% річних, 574 (п'ятсот сімдесят чотири) грн. 62 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.02.16.

Суддя Т.М. Ващенко