РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016№910/31120/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/31120/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Сефора», м. Київ,

до приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав», м. Київ,

про визнання недійсним договору від 15.12.2012 №КБР-53/12/12,

без участі представників сторін у зв'язку з їх неявкою.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сефора» (далі - Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про визнання недійсним договору від 05.12.2012 №КБР-53/12/12 (далі - Договір), укладеного Товариством та приватною організацією «Українська ліга авторських та суміжних прав» (далі - Організація).

Позов мотивовано тим, що: відповідач не має права на збирання винагороди (роялті), оскільки він не зареєстрований у реєстрі уповноважених організацій колективного управління, а також не володіє правами на музичні твори і не має укладених договір з авторами музичних творів; оскільки Організацією не було подано позивачу свідоцтва про облік організацій колективного управління при укладенні сторонами Договору, то позивач просить суд визнати Договір недійсним на підставі статей 229 та 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2015 порушено провадження у справі.

Відповідач 29.01.2016 подав суду відзив на позов, у якому вказав, що жодних підстав для визнання Договору недійсним немає, разом з тим, подав заяву про застосування до правовідносин сторін наслідків спливу позовної давності, у якій зазначив, що позивач міг і повинен був довідатись про порушення свого права не пізніше ніж на дату підписання Договору, проте позову про визнання Договору недійсним не подавав більш ніж три роки.

Позивач 01.02.2016 подав суду заяву про зміну підстав позову, в якій просить суд врахувати нові підстави позову у даній справі щодо визнання Договору недійсним, зокрема, вказав на те, що: Договором не визначено, на які конкретно твори відповідач передав позивачу право користування; відповідачем не було надано позивачу підтвердження наявності прав на музичні твори за Договором.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.10.2015 вказану заяву судом прийнято до розгляду.

Представники сторін у судове засідання 22.02.2016 не з'явилися. Представник відповідача про причини неявки суд не повідомив; про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений у судовому засіданні 01.02.2016 під розписку.

Представник позивача 22.02.2016 подав суду клопотання про відкладення розгляду справи, в якому зазначив, що представник Дикань П.О. не має можливості з'явитися у судове засідання у зв'язку із його перебуванням на лікарняному.

Розглянувши подане клопотання, суд вважає за необхідне в його задоволенні відмовити та продовжити розгляд справи з огляду на таке:

- про дату, час та місце даного судового засідання позивача було повідомлено у судовому засіданні 01.02.2016 під розписку.

- відповідно до частин першої і третьої статті 28 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника; представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації;

- позивач, маючи достатньо часу для підготовки до судового засідання, у разі неможливості участі його представника у судовому засіданні, не був позбавлений права надати довіреність іншій особі для представлення його інтересів у справі №910/31120/15.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 22.02.2016 без участі представників сторін за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

05.12.2012 Організацією (УЛАПС) та Товариством (користувач) укладено Договір, за умовами якого:

- УЛАПС є організацією, що має повноваження надавати дозвіл (невиключне право) на використання в комерційній діяльності музичних творів, в тому числі, усіх необхідних майнових прав для їх використання, що використовуються, та здійснювати збір винагороди (роялті) за таке використання на підставі свідоцтва від 24.01.2011 №19/2011 про реєстрацію в якості організації колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права, виданого Державним департаментом інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України; сторони погоджуються, що укладають Договір з метою забезпечення здійснення єдиних виплат за використання в комерційній діяльності музичних творів, що сприятиме поліпшенню захисту об'єктів авторського та суміжного права на території України, а також полегшенню організації виплат роялті суб'єктам авторського та суміжного права (преамбула Договору);

- користувач здійснює використання в комерційній діяльності музичних творів, а УЛАСП надає користувачу на умовах, визначених Договором, дозвіл (невиключне право) на таке використання, в тому числі усіх необхідних майнових прав для використання творів, а також здійснює збір винагороди (роялті); користувач зобов'язується виплачувати винагороду (роялті) УЛАСП відповідно до Договору та Закону України «Про авторське право і суміжні права» (пункт 2.1 Договору);

- користувач зобов'язується перерахувати на поточний рахунок УЛАСП винагороду (роялті), узгоджену сторонами у відповідних додатках до Договору, не пізніше ніж за 5 (п'ять) днів до початку місяця, за який здійснюється платіж, після чого надати УЛАСП акт виплати роялті згідно з пунктом 2.5 Договору (пункт 2.3 Договору);

- користувач зобов'язується протягом п'яти днів повідомити УЛАСП про відкриття нових закладів, в яких буде здійснюватись використання творів, а також підписати відповідні додатки до Договору (пункт 3.2 Договору);

- користувач зобов'язується протягом п'яти днів письмово повідомити УЛАСП про припинення використання творів в закладах користувача, зазначених у відповідних додатках до Договору; в разі несвоєчасного повідомлення про настання таких обставин користувач зобов'язується сплатити винагороду, узгоджену сторонами у відповідних додатках, у повному обсязі і за весь період (пункт 3.3 Договору);

- Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 05.12.2013, а в частині невиконаних фінансових зобов'язань, фінансових санкцій, та будь-яких інших зобов'язань до їх повного виконання (пункт 5.1 Договору);

- у випадку, якщо жодна з сторін не повідомить письмово іншу сторону про припинення дії Договору протягом місяця до настання вказаної у пункті 5.1 Договору дати припинення дії Договору, дія Договору вважається подовженою на той самий строк і на тих же умовах; таке повідомлення має бути надіслане засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом), при цьому належним доказом повідомлення є квитанція відділу поштового зв'язку із зазначенням вказаних у Договорі поштових реквізитів сторони, на адресу якої направлено листа (пункт 5.2 Договору).

Додатком від 05.12.2012 №1 до Договору сторонами було узгоджено перелік закладів, в яких відповідач здійснює публічне виконання творів, а саме: «Ресторан «Тартан» пр. Г. Ватутіна 2т».

Згідно з частинами першою та третьою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

У пункті 3.10 постанови пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У позовній заяві позивач зазначає, що: при підписанні Договору відповідачем не було надано Товариству свідоцтво про облік організації колективного управління; разом з тим, позивач вказує, що Організація не внесена до реєстру обліку уповноважених організацій колективного управління, тобто при підписанні Договору відповідач ввів позивача в оману щодо належних йому прав та обов'язків, у зв'язку з чим Товариство помилилося стосовно права Організації на укладання Договору; таким чином, відповідач не має права на збирання винагороди (роялті), оскільки він не зареєстрований у реєстрі уповноважених організацій колективного управління, а також не володіє правами на музичні твори і не має укладених договір з авторами музичних творів.

Судом встановлено, що Організація є організацією колективного управління майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав відповідно до свідоцтва Державного департаменту інтелектуальної власності Міністерства освіти і науки України про облік організації колективного управління від 24.01.2011 № 19/2011.

Відповідно до преамбули Договору Організація є організацією, що має повноваження надавати дозвіл (невиключне право) на використання в комерційній діяльності музичних творів, в тому числі усіх необхідних майнових прав для їх використання, що використовуються, та здійснювати збір винагороди (роялті) за таке використання на підставі свідоцтва від 24.01.2011 №19/2011.

Укладаючи Договір, сторони мають можливість перевірити документи, на підставі яких діють товариства, а саме статути, та у випадку відповідача - свідоцтво.

Отже, на момент укладення Договору позивач був обізнаний стосовно статусу відповідача, оскільки в преамбулі Договору чітко визначено, що Організація є організацією колективного управління.

Слід зазначити, що відповідно до інформації, яка міститься на офіційному веб-порталі Державної служби інтелектуальної власності України, Організація внесена до Реєстру організацій колективного управління, основною сферою діяльності відповідача визначено управління на колективній основі майновими правами суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав.

Вказані інформація є загальновідомою і розміщена у мережі Інтернет на сайті http:// http://sips.gov.ua/ua/vid_z_reestru_oku.

Стосовно ж відсутності відповідача в реєстрі уповноважених організацій колективного управління, то Організація і не мала бути включена в такий реєстр, оскільки уповноважені організації колективного управління надають дозвіл на використання об'єктів суміжних прав і збирають винагороду за таке використання.

З огляду на наведене відсутні підстави вважати Договір укладеним під впливом обману, а відтак, відсутні й підстави для визнання його недійсним з посиланням на приписи статей 229 і 230 ЦК України.

Що ж до тверджень позивача про те, що відповідач не надав при укладенні Договору каталог та не має укладених з авторами творів договорів, то слід вказати таке.

Згідно з положеннями статей 435, 440, 441, 443 ЦК України, статей 7, 15, 31-33 Закону «Про авторське право і суміжні права» (далі - Закон): право на використання твору належить автору або іншій особі, яка одержала відповідне майнове право у встановленому порядку (за договором, який відповідає визначеним законом вимогам); використання твору здійснюється лише за згодою автора або особи, якій передано відповідне майнове право (за виключенням випадків, вичерпний перелік яких встановлено законом); розмір і порядок виплати авторської винагороди за створення і використання твору встановлюються в авторському договорі або у договорах, що укладаються за дорученням суб'єктів авторського права організаціями колективного управління з особами, які використовують твори.

Використання твору без дозволу та без сплати авторської винагороди є порушенням майнових авторських прав, передбаченим пунктом "а" статті 50 Закону.

Статтею 45 Закону передбачено, що суб'єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами особисто, через свого повіреного або через організацію колективного управління.

Згідно з частиною четвертою статті 47 цього Закону особи, які використовують твори, виконання, програми мовлення, примірники фонограм (відеограм), зобов'язані надавати організаціям колективного управління точний перелік використаних (усіх) творів, виконань, примірників фонограм (відеограм), програм мовлення разом з документально підтвердженими даними про одержані прибутки від їх використання та повинні виплачувати організаціям колективного управління винагороду в передбачений термін і в обумовленому розмірі.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 48 Закону повноваження на колективне управління майновими правами передаються організаціям колективного управління авторами та іншими суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів, укладених у письмовій формі; організації колективного управління можуть управляти на території України майновими правами іноземних суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав на основі договорів з аналогічними іноземними організаціями, в тому числі й про взаємне представництво інтересів.

Разом з тим за змістом пункту "в" частини сьомої статті 48 Закону наявною є можливість певного управління організацією колективного управління майновими правами й осіб, які не передали організації повноважень відповідно до частини третьої цієї статті.

Так, частинами п'ятою і шостою статті 48 Закону встановлено, що:

- на основі одержаних повноважень організації колективного управління надають будь-яким особам шляхом укладання з ними договорів невиключні права на використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав;

- організація колективного управління має право вимагати від осіб, які використовують об'єкти авторського права і суміжних прав, надання їм документів, що містять точні відомості про використання зазначених об'єктів, необхідні для збирання і розподілу винагороди.

Згідно з приписами пункту "в" частини першої статті 49 Закону до функцій організацій колективного управління належать збір, розподіл і виплата зібраної винагороди за використання об'єктів авторського права і (або) суміжних прав суб'єктам авторського права і (або) суміжних прав, правами яких вони управляють, а також іншим суб'єктам прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до приписів частини другої цієї статті суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав, які не передали організаціям колективного управління повноважень на управління своїми правами, в тому числі щодо збирання винагороди, мають право вимагати від організацій колективного управління, які таку винагороду за використання їхніх творів і об'єктів суміжних прав зібрали, виплати цієї винагороди, а також вимагати вилучення своїх творів і об'єктів суміжних прав із дозволів на використання, які надаються організаціями колективного управління шляхом укладання договорів з особами, які використовують ці об'єкти.

Тим самим, надавши організаціям колективного управління можливість дозволяти використання об'єктів авторського права, які й не перебувають в їх управлінні (але не вилучені з нього в установленому порядку), законодавець врахував специфіку діяльності суб'єктів господарювання, які здійснюють постійне використання великої кількості різноманітних об'єктів авторського права, завчасне визначення переліку яких (із встановленням правовласників та одержанням необхідного дозволу від кожного з них) є надмірно складним або взагалі неможливим (телерадіоорганізації; особи, що здійснюють ретрансляцію телерадіопрограм; власники закладів, де відбувається публічне виконання творів, тощо).

При цьому саме такий підхід, з одного боку, забезпечує дотримання прав суб'єктів авторського права (як щодо дозволу на використання творів, так і стосовно отримання винагороди), а, з іншого - дозволяє суб'єктам господарювання здійснювати використання необмеженого переліку творів (зокрема, музичних) без порушення майнових авторських прав, уклавши відповідний договір з однією організацією колективного управління.

Відповідно до статей 638, 1109 ЦК України, статті 180 Господарського кодексу України, статей 32, 33 Закону визначення творів, використання яких дозволяється, є істотною умовою ліцензійного договору, яка потребує узгодження сторонами.

Водночас надання організацією колективного управління дозволу на публічне виконання музичних творів без будь-якого обмеження їх переліку якраз і свідчить про узгодження сторонами відповідної істотної умови Договору, оскільки за відсутності будь-яких винятків (стосовно певних об'єктів та/або суб'єктів прав) не потребує подальшої конкретизації.

Відомості щодо вилучення правовласниками у встановленому порядку певних творів з управління Організації (з дозволів на використання, які нею надаються) у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на момент укладення Договору Організація діяла в межах наділених повноважень.

Разом з тим, позивач зазначає, що з початку 2013 року діяльність ресторану «Тартан» припинено, а отже відповідач не має права отримувати кошти за використання творів з закладу, якого вже не існує.

У пункті 3.3 Договору встановлено, що Товариство зобов'язується протягом п'яти днів письмово повідомити Організацію про припинення використання творів в закладах користувача, зазначених у відповідних додатках до Договору; в разі несвоєчасного повідомлення про настання таких обставин користувач зобов'язується сплатити винагороду, узгоджену сторонами у відповідних додатках, у повному обсязі і за весь період.

Проте позивачем не подано суду доказів звернення до Організації з письмовим повідомленням щодо припинення використання творів у ресторані «Тартан».

Отже, вказані твердження позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому не беруться судом до уваги.

Що ж до заяви відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то слід зазначати таке.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 28 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК України).

Частинами третьою, четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що позивач, звертаючись до суду із позовною заявою 09.12.2015, пропустив передбачений законом строк позовної давності, оскільки сторонами було укладено Договір ще 05.12.2012 та починаючи саме з 2012 року позивач сплачував відповідачу винагороду (роялті) за публічне виконання творів.

Тобто позивачу було відомо про наявність Договору, при цьому у Товариства не виникало сумнівів щодо недійсності Договору, що є також підставою для відмови у задоволенні позову.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.2016.

Суддя О. Марченко