ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа № 922/6059/15

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1 (довіреність №02х-313/9-юр від 10.02.2016 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№164Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2015р. у справі №922/6059/15,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Павлоградвугілля", м.Павлоград, Дніпропетровська область,

до Приватного акціонерного товариства "Манометр-Харків", м. Мерефа, Харківська область,

про тлумачення умов договору,

ВСТАНОВИЛА:

Публічне акціонерне товариство "Павлоградвугілля", м. Павлоград звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до Приватного акціонерного товариства "Манометр - Харків", в якому просить суд розтлумачити п. 4.4 договору №13-16/425-КП від 27.11.2015 визначивши, що датою поставки вважається дата, вказана на видатковій накладній представником покупця. Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на те, що позивач та відповідач по-різному тлумачать умови договору поставки №13-16/425-КП від 27.11.2015, а саме п. 4.4 що стосується дати поставки товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 16.12.2015р. у справі №922/6059/15 (суддя Прохоров С.А.) в позові відмовлено повністю. Розтлумачено п. 4.4 договору №13-16/425-КП від 27.11.2015 визначивши, що датою поставки вважається дата фактичної передачі товара Покупцю, яку визначено датою товаросупровідних документів (видаткової накладної), або, у випадку коли її дата не збігається з датою фактичної поставки - датою приймання товару, вказаною представником Покупця на видатковій накладній. І, відповідно, що зобов'язання по сплаті отриманого товару настає з моменту фактичної передачі продукції в розпорядження Покупця.

Позивач з рішенням місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2015р. у справі №922/6059/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким розтлумачити п. 4.4 договору №13-16/425-КП від 27.11.2015 визначивши, що датою поставки вважається дата, вказана на видатковій накладній представником покупця та покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 15.01.2016 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.02.2016 року.

11.02.2016 року представник відповідача надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№1650), в якому зазначив, що оскаржуване рішення відповідає матеріалам справи та нормам матеріального та процесуального права. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізував своє право на участь у судовому процесі та не забезпечив явку представника в судове засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника позивача не була визнана обовязковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника за наявними матеріалами у справі.

Перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу та доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача, дослідивши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством "Манометр - Харків" (далі-Постачальник) та Публічним акціонерним товариством "ДТЕК ПАВЛОГРАДВУГІЛЛЯ" (далі-Покупець) 27.11.2013 року був укладений договір поставки №13-16/425-КП (далі договір).

Відповідно до пункту 1.1 Договору Постачальник зобов'язався поставити у власність Покупця продукцію та/або обладнання виробничо - технічного призначення (далі-Продукція), в асортименті, кількості, в строк, по ціні з якісними характеристиками, узгодженими Сторонами в даному договорі та Специфікаціях, які є невід'ємними частинами даного Договору.

Поставка продукції здійснюється партіями в асортименті, кількості, по ціні, з якісними характеристиками та в строки, узгоджені сторонами в Специфікаціях до даного Договору (п. 4.1 Договору).

Умови поставки Продукції - DDP, згідно "Інкотермс-2010", з урахуванням умов та оговорок, що містяться в даному Договорі та/або у відповідних Специфікаціях до Договору (п. 4.2 Договору).

Розрахунки за поставлену продукцію Постачальником по даному договору здійснюються Покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом п'яти робочих днів з 60 календарного дня з дати поставки відповідної Продукції на підставі отриманого Покупцем рахунку та при умові надання Постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 даного договору, якщо інший більший строк відстрочки не обумовлено у відповідній Специфікації.

Датою поставки вважається дата, зазначена представником Покупця на відповідних товаросупровідних документах, наданих Постачальником про приймання продукції (п. 4.4 Договору)

Даний Договір вступає в силу з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками сторін. Сторони дійшли згоди, що у випадку належного виконання обома сторонами своїх зобов'язань, строк дії Договору встановлюється до 31.12.2014 року включно.

Позивач звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про тлумачення умов п. 4.4 договору, визначивши, що датою поставки Продукції вважається дата, вказана на видатковій накладній особисто представником Покупця.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку вимоги позивача зводяться до оцінки видаткової накладної як засобу доказування та встановлення строку виконання позивачем у даній справі обовязку щодо оплати отриманого на підставі договору №13-16/425-КП від 27.11.2013 року.

Разом з тим, суд першої інстанції відповідно до п.2 ч.1 ст. 83 ГПК України вийшов за межі позовних вимог та розтлумачив п.4.4 договору №13-16/425-КП від 27.11.2013 року, визначивши, що датою поставки вважається дата фактичної передачі товара Покупцю, яку визначено датою товаросупровідних документів (видаткової накладної), або, у випадку коли її дата не збігається з датою фактичної поставки - датою приймання товару, вказаною представником Покупця на видатковій накладній. І, відповідно, що зобов'язання по сплаті отриманого товару настає з моменту фактичної передачі продукції в розпорядження Покупця.

Викладене місцевий суд мотивує тим, що відповідачем у відзиві на позовну заяву також зазначено про необхідність тлумачення договору та те, що сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину, тож суд дійшов висновку про можливість виходу за межі позовних вимог та розтлумачення сторонам спірного пункту договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову з огляду на наступне.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Визначальною ознакою договору є мета його укладення.

Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності з ч.ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами Цивільного кодексу України тлумачення правочину, може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Згідно ч. 4 ст. 213 Цивільного кодексу України, якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов і є встановленням його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Вказана правова позиція підтверджується практикою Вищого господарського суду, а саме: постановою від 26.04.2012 року у справі №3/245, постановою від 12.02.2014 року у справі №5006/25/130пд/2012.

В інформаційному листі Вищого господарського суду України № 01-8/344 від 11.04.2005 року «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 році» вказано, що тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

З матеріалів справи вбачається, що сторони приступили до виконання договору у липні 2014 року, що з огляду на вищевказані положення норм чинного законодавства унеможливлює тлумачення умов договору на стадії стягнення заборгованості за отриману продукцію, тобто після його виконання.

Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду з даним позовом, на виконання умов договору поставки №13-16/425-КП від 27.11.2013 року відповідачем (постачальником) було поставлено позивачеві (покупцю) продукцію за Специфікацією від 05.06.2014 року, що підтверджується копією видаткової накладної №РН-0000163 від 18.07.2014 року, підписаною уповноваженими представниками сторін. Тобто, позивач звернувся до суду з позовом про тлумачення п. 4.4 договору після виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань (умов) за договором та прийняття такого виконання позивачем.

До того ж, в провадженні господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа за позовом відповідача про стягнення з позивача основного боргу в розмірі 16380,00 грн., 7533,82 грн. пені, 7946,99 грн. інфляційних втрат, 498,13 грн. 3% річних за договором поставки №13-16/425-КП від 27.11.2013 року.

Крім того, зі змісту позовної заяви, не встановлено обставин щодо наявності у п.4.4 договору поставки №13-16/425-КП від 27.11.2013 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю ДТЕК Павлоградвугілля» та Приватним акціонерним товариством "Манометр-Харків" незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу України.

Посилання позивача на існування між сторонами спору з приводу різного тлумачення сторонами п. 4.4 Договору щодо встановлення дати поставки продукції на видаткових накладних, не приймається судом, враховуючи при цьому приписи ст.ст.626-629, 637 Цивільного кодексу України, оскільки сторони чітко висловили своє волевиявлення щодо предмету договору, його змісту та умов, зокрема, щодо обовязків покупця, порядку розрахунків та підстав, з якими пов'язане таке виконання, при цьому позивач свідомо погоджувався з його умовами та відповідно, усвідомлював настання певних правових ризиків, повязаних з його виконанням, оскільки договір №13-16/425-КП від 27.11.2013 року підписаний сторонами та скріплений печатками сторін.

Даний договір предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Суд вважає, що вимога позивача стосується не тлумачення умов договору, а зводиться до надання правової оцінки реквізитів оформлених сторонами накладних, які підтверджують отримання товару за договором та можуть вирішуватися при стягненні заборгованості по договору.

Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для тлумачення умов п. 4.4 договору №14-16/428-КП від 25.06.2014 року та відмову у задоволенні позову з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, про суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо наявності підстав для виходу за межі позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

З наведеної норми вбачається, що господарський суд вправі виходити за межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача або третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору і, по-друге, за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони.

Помилковим є посилання суду як на підставу для виходу за межі позову, на те, що відповідачем у відзиві зазначено про необхідність тлумачення спірного договору, оскільки виходячи з вимог вищенаведеної норми, відповідач не є заінтересованою стороною в даному випадку. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що таким чином права позивача не були захищені, оскільки він оскаржує рішення суду в повному обсязі.

Таким чином, апеляційна скарга в цій частині є обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом порушено норми процесуального права, тому колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вказане рішення підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 4 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 16.12.2015р. у справі №922/6059/15 скасувати в частині розтлумачення п. 4.4 договору №13-16/425-КП від 27.11.2015, щодо якого було визначено, що датою поставки вважається дата фактичної передачі товара Покупцю, яку визначено датою товаросупровідних документів (видаткової накладної), або, у випадку коли її дата не збігається з датою фактичної поставки - датою приймання товару, вказаною представником Покупця на видатковій накладній. І, відповідно, що зобов'язання по сплаті отриманого товару настає з моменту фактичної передачі продукції в розпорядження Покупця.

В решті рішення залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через Харківський апеляційний господарський суд.

Повний текст постанови складено 17.02.2016 р.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Россолов В.В.