РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/28084/14
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна Компанія"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВАССМА РІТЕЙЛ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

публічне акціонерне товариство "Златобанк"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

- ОСОБА_1

- ОСОБА_2

- ОСОБА_3

- ОСОБА_4

про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Радзієвська О.Є. - представник за довіреністю № б/н від 07.06.2014 року;

від третьої особи-1: не з'явився;

від третьої особи-2: ОСОБА_6 - представник відповідно договору-доручення про надання правової допомоги від 23.05.2015 року;

від третьої особи-3: не з'явився;

від третьої особи-4: ОСОБА_3;

від третьої особи-5: ОСОБА_7 - представник за довіреністю б/н від 15.01.2016 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" звернулось до господарського суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час укладення спірного правочину порушені приписи чинного законодавства України. Зокрема, на думку заявника, договір б/н від 15.12.2011року підписано від імені товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" особою з порушенням обов'язків щодо представництва. Крім того, на думку позивача, договір купівлі-продажу є недійсним внаслідок його укладання у результаті зловмисної домовленості ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням господарського суду м. Києва від 02.03.2015 року у справі №910/28084/14 відмовлено у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" до товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" про визнання договору від 15.12.2011р. купівлі-продажу будинку контори недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення господарського суду м. Києва від 02.03.2015 року у справі №910/28084/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2015 року касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" та ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 02.03.2015 року у справі №910/28084/14 - скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду м. Києва.

Розпорядженням в.о. керівника апарату господарського суду м. Києва №04-23/1924 від 25.11.2015 року, відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було призначено повторний автоматичний розподіл справи №910/28084/14.

В результаті зазначеного автоматичного розподілу справу №910/28084/14 передано на новий розгляд судді Мудрому С.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.11.2015 року справу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 14.12.2015 року.

14.12.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва ОСОБА_1 подав заяву про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

14.12.2015 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва ОСОБА_2 подав заяву про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

У судове засідання 14.12.2015 року представники сторін не з'явилися, вимоги ухвали суду від 27.11.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 012, 019 відповідно.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2015 року клопотання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про залучення їх у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача задоволено. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_1; ОСОБА_2, розгляд справи відкладено на 18.01.2016 року.

18.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

18.01.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва ОСОБА_3 подав заяву про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

У судове засідання 18.01.2016 року представники позивача та третьої особи 1 не з'явилися, вимоги ухвали суду від 27.11.2015 року не виконали, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення № 016, 010 відповідно.

Представник відповідача заперечував проти заяви ОСОБА_3 про залучення його в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Представники третіх осіб 2, 3 не заперечували проти даної заяви.

Представник відповідача заяви усне клопотання про залишення позову без розгляду.

Представники третіх осіб 2, 3 заперечували проти даного клопотання.

Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору на п'ятнадцять днів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.01.2016 року клопотання ОСОБА_3 про залучення його у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача задоволено. Залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: ОСОБА_3. Задоволено клопотання про продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів. Продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів. Розгляд справи призначено на 08.02.2016 року.

08.02.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва ОСОБА_4 подано заяву про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

В судове засідання 08.02.2016 року представники позивача третіх осіб 1 та 3 не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином.

Представники відповідача та третіх осіб 2, 4 не заперечували проти заяви ОСОБА_4 про залучення її у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Суд задовольнив заяву ОСОБА_4 про залучення її в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Представник відповідача проти позову заперечував, просив суд в позові відмовити.

Третя особа 2 підтримала позовні вимоги, просила суд позов задовольнити.

Третя особа 4 та представник третьої особи 5 заперечували проти позову, просили суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, третіх осбі 2, 4, 5 дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

15.12.2011 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" (продавець) в особі представника ОСОБА_9, яка діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Білоконь Р.В., 03 грудня 2011 року за реєстровим номером 2380 та товариством з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" (покупець), в особі директора ОСОБА_8, який діє на підставі статуту та протоколу №24/11-01 зборів учасників ТОВ «Вассма Рітейл» від 24 листопада 2011 року укладено договір купівлі-продажу будинку контори, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та зареєстровано в державному реєстрі правочинів 15.12.2011 року за номером №4803871.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п.1.1 договору продавець зобов'язується передати будинок контори - надалі «нерухоме майно» у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти нерухоме майно у власність і сплатити обумовлену грошову суму.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що нерухоме майно, що відчужується за договором, розташоване за адресою: Рівненська область, Рівненський район, село Городок, вулиця Штейнгеля барона, будинок 145 (сто сорок п'ять), реєстраційний номер 3162985, опис об'єкта: будівля цегляна, літ.А-3, загальною площею 1511,7 (одна тисяча п'ятсот одинадцять цілих сім десятих) кв.м. (загальна площа зменшена на 5,9 кв.м за рахунок реконструкції будівлі) згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого комунальним підприємством «Рівненське бюро технічної інвентаризації» №32478661 від 14 грудня 2011 року.

Відчужуване майно розташоване на земельній ділянці площею 1,48 га, кадастровий номер :03:000:0021.

За умовами п.2.1 спірного правочину продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчин.ється за 2 143 723,34 грн., податок на додану вартість в сумі 428 744,66 грн., всього з ПДВ 2 572 468,00 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку контори від 15.12.2011 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" та товариством з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл". Як на підставу позову позивач посилається на порушення при укладенні спірного договору норм права, а саме частин другої та четвертої статті 92, частин першої та третьої статті 203, частин першої та третьої статті 215 ЦК України. Обґрунтовуючи поданий позов, позивач посилається на порушення під час укладення спірного правочину приписів чинного законодавства України. На думку позивача, договір купівлі-продажу будинку контори є недійсним внаслідок його укладання в результаті зловмисної домовленості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 А також, доповнено підстави позову ст.. 207 ГК України, п.2 статті 98 ЦК України та пунктами 9.7, 9.7 (м) статуту ТОВ «Українська агрохімічна компанія».

За змістом п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Згідно з статтею 657 ЦК України в редакції, яка була чинна на момент укладення спірного договору, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України у відповідній редакції було передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Як свідчать матеріали справи, договір від 15.12.2011 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В. та зареєстровано в державному реєстрі правочинів 15.12.2011р. за номером 4803871.

Тому, спірний правочин було вчинено 15.12.2011 року, тобто з моменту його державної реєстрації.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Абзацом 3 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно зі статтею 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Статтею 97 ЦК України передбачено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 145 ЦК України, з якою кореспондується норма ч. 1 статті 58 Закону України "Про господарські товариства", закріплено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Відповідно до частини 1-2, 4 статті 62 Закону України "Про господарські товариства" у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган: колегіальний (дирекція) або одноособовий (директор). Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами.

Відповідно до статті 143 ЦК України та статті 4 Закону України "Про господарські товариства" установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут, який, зокрема, має містити відомості про склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

Так, відповідно до пунктів 9.1, 9.8 статуту товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія", в редакції, що затверджена протоколом загальних зборів № 19/12/2008 від 19.12.2008 (далі, Статут), вищим органом товариства є збори його учасників. Виконавчим органом товариства є директор, який здійснює керівництво поточною діяльністю суб'єкта господарювання у межах своєї компетенції.

Згідно підпунктів "к" та "м" пункту 9.7. Статуту до виключної компетенції зборів учасників належить, зокрема:

- призначення та звільнення директора товариства;

- надання згоди на укладення директором товариства угод та договорів, що стосуються відчуження та передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, що належать товариству, а також на укладення договорів поруки на користь третіх осіб.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна компанія", яке оформлене протоколом № 19/12/2008 від 19.12.2008 року, на посаду директора позивача було призначено ОСОБА_7

Водночас, із наявного в матеріалах справи наказу товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" № 01 від 14.03.2012 року вбачається, що з 13.03.2012 року, на підставі протоколу загальних зборів учасників від 12.03.2012 року, припинено повноваження директора товариства ОСОБА_7.

Тобто, на момент вчинення договору (15.12.2011 року) ОСОБА_7 був директором товариства з обмеженою відповідальністю "Українська Агрохімічна компанія".

02.10.2009 року рішенням загальних зборів ТОВ "Українська Агрохімічна компанія", оформленим протоколом № 02/10-01, надано директору ОСОБА_7 повноваження на укладання та підписання від імені товариства угод та договорів, що стосуються відчуження (продажу), передачі у заставу (іпотеку) основних засобів, в тому числі, але не обмежуючись, нерухомого майна, земельних ділянок, що належать позивачу, а також договорів поруки на користь третіх осіб на період з 03 жовтня 2009 року по 01березня 2012 року включно, а також надано керівнику право ціну та умови таких угод і договір визначати на власний розсуд. Продаж основних засобів повинен вчинятись не нижче, ніж за їх балансовою вартістю.

10.08.2015 року постановою Київського апеляційного господарського суду у справі №910/12493/14, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.11.2015 року рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 у справі №910/12493/14 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ТОВ "Українська агрохімічна компанія", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_11 та позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_2 до ТОВ "Українська агрохімічна компанія", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_11 задоволено повністю: визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Українська агрохімічна компанія" від 02.10.2009, оформлене протоколом № 02/10-01.

Так, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі №910/12493/14 встановлено, що загальні збори, які відбулись 02.10.2009, не були правомочними, через відсутність на них ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у зв'язку з неповідомленням цих осіб, частка яких у статутному капіталі у сукупності складає 62, 69 %.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що нотаріально посвідченою довіреністю від 31.10.2008 ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси, водночас, відповідно до нотаріально посвідченої 20.11.2008 заяви ОСОБА_2, ним, до дати проведення спірних загальних зборів, скасовано довіреність, видану на представництво своїх інтересів як учасника ТОВ "Українська агрохімічна компанія" ОСОБА_7 25.12.2008 ОСОБА_2 повідомив товариство про скасування довіреності, виданої на ім'я ОСОБА_7 шляхом подання на адресу фактичного місцезнаходження товариства відповідної нотаріально посвідченої заяви. У зв'язку з наведеним, щодо скасування довіреності, додатково до зазначених вище порушень, пов'язаних з неповідомленням позивача та ОСОБА_2, також має місце прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів. Вказані порушення є безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів.

Згідно ч. 3 статті 35 ГПК України обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт недійсності рішення загальних зборів учасників ТОВ "Українська агрохімічна компанія" від 02.10.2009, оформленого протоколом № 02/10-01, встановлений постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 у справі №910/12493/14, має преюдиціальне значення для даної справи та не підлягає повторному доказуванню.

Згідно ч. 3 статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу. Так, у відповідності до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 239 ЦК україни передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Судом встановлено, що договір від імені ТОВ "Українська Агрохімічна Компанія" підписано ОСОБА_9.

Частиною 3 статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За приписами ст. ст. 245, 246 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами, та скріплюється печаткою цієї юридичної особи.

Судом встановлено, що повноваження ОСОБА_9 на підписання від імені позивача оспорюваного правочину підтверджуються довіреністю від 03.12.2011, виданою директором ОСОБА_7 та посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білоконь Р.В.

Відповідно до ч. 1 статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За таких обставин, оскільки надання згоди на укладення директором ТОВ "Українська агрохімічна компанія» угод та договорів, що стосуються відчуження та передачу у заставу (іпотеку) основних засобів, що належать товариству, а також на укладення договорів поруки на користь третіх осіб згідно Статуту відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ "Українська Агрохімічна компанія" та враховуючи те, що рішення загальних зборів учасників ТОВ "Українська агрохімічна компанія" від 02.10.2009, оформлене протоколом № 02/10-01, яким директору ОСОБА_7 надано згоду на укладення та підписання договорів, визнано недійсним у судовому порядку, суд вважає, що директор ТОВ "Українська агрохімічна компанія" ОСОБА_7, надаючи ОСОБА_9 повноваження на підписання від імені позивача оспорюваного правочину, права на вчинення якого він не мав, діяв без належних на те повноважень, що згідно ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Необґрунтованими є доводи скаржника про те, що оспорюваний правочин було схвалено обома його сторонами шляхом належного його виконання, що у будь-якому випадку виключає можливість визнання його недійсним з підстав укладення останнього неуповноваженою особою, а саме: відповідачем на рахунок позивача в рахунок оплати за договором від 15.12.2011 було перераховано 2 572 568,00 грн., про що свідчать платіжні доручення №1873 від 19.01.2012 року на суму 1 168 875,00 грн., №1877 від 20.01.2012 року на суму 72 755,00 грн., №1887 від 20.01.2012 року на суму 150 838,00 грн., №1876 від 20.01.2012 року на суму 1 180 000,00 грн. з відміткою банку про проведення платежу, а на підставі вказаного договору за ТОВ "Вассма Рітейл" було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно з огляду на наступне.

Відповідно до статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п.3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Проте, не можна вважати правочин схваленим особою, від імені якої його укладено, якщо дії, що свідчать про прийняття його до виконання, вчинені особою, що і підписала спірну угоду без належних повноважень.

Водночас, доказів вчинення органами управління позивача будь-яких дій, які б свідчили про схвалення ними спірного правочину матеріали справи не містять.

Крім того, звертаючись з даним позовом позивач посилався на зловмисну домовленість представника однієї сторони з другою стороною, що згідно статті 232 ЦК України є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року передбачено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі, в тому числі, статті 232 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. При цьому, представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що під час укладання договору між виконавчими органами сторін правочину мала місце зловмисна домовленість.

За змістом статті 232 Цивільного кодексу України категорія "представник" може бути використана тільки щодо особи. Водночас, орган юридичної особи є складовою самої юридичної особи, що з позицій формально-юридичних виключає допустимість визнання недійсним правочину, вчиненого органом, унаслідок зловмисної домовленості з іншою стороною.

Правочини можуть вчинятися внаслідок зловмисної домовленості тільки тоді, коли представник однієї зі сторін діяв у межах чинних повноважень.

Однак, як встановлено вище, представник ОСОБА_9 діяла на підставі виданої директором ТОВ "Українська агрохімічна компанія" ОСОБА_7 довіреності на підписання договору, правових підстав на укладення якого від імені позивача останній взагалі не мав, а відтак, і не мав права уповноважувати ОСОБА_9 на його підписання.

З роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року, зокрема, абзацу 4 пункту 2.1 слідує, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, з огляду на відсутність у директора ТОВ "Українська агрохімічна компанія" ОСОБА_7 належних повноважень на укладення від імені позивача вказаного договору купівлі-продажу, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, згідно якої орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень, суд приходить до висновку про недійсність спірного договору (правочину).

А тому, вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013 року, у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору в тому числі за подання апеляційної та/або касаційної скарги покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст.33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку контори літ. А-3, загальною площею 1511,7 кв.м (згідно технічного паспорту) від 15.12.2011 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" в особі ОСОБА_9 та товариством з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" в особі ОСОБА_8

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Вассма Рітейл" (04201, м. Київ, Мінське шосе, будинок 4, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Українська агрохімічна компанія" (01103, м. Київ, вул. Кіквідзе, будинок 13, ) 1 218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви, 609 (шістсот дев'ять) грн. 00 коп. судового збору за подання до суду апеляційної скарги та 1 653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) грн. 60 коп. судового збору за подання до суду касаційної скарги.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 18.02.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий