ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016р. Справа№ 914/182/16

Господарський суд Львівської області у складі

Суддя Фартушок Т.Б. при секретарі Полюхович Х.М.

за позовом: Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА», м.Львів

про розірвання договору оренди, зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості

ціна позову: 80365,62 грн.

Представники:

позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність № 2302-вих-8 від 05.01.2016р.);

відповідача: не з'явився

Суть спору:

Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробничої фірми «АЛЬТАРА» про розірвання договору оренди, зобовязання повернути обєкт оренди шляхом виселення та стягнення заборгованості. Ціна позову 80365,62грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2016р., справі присвоєно єдиний унікальний номер 914/182/16 та визначено суддю для розгляду справи суддя Фартушок Т.Б.

Ухвалою Господарського суду Львівської області по даній справі від 21.01.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду в судовому засіданні на 09.02.2016р. Розгляд справи відкладався з причин та підстав, викладених в ухвалі Господарського суду Львівської області від 09.02.2016р., в тому числі у звязку із неявкою повноважного представника Відповідача та невиконання ним вимог ухвали суду у даній справі. В судовому засіданні 23.02.2016р. оголошено перерву в межах робочого дня.

Впродовж розгляду справи представнику Позивача по явці оголошено права і обовязки, визначені ст.ст.20, 22, 28, 38 Господарського процесуального кодексу України. Крім того, в ухвалах Господарського суду Львівської області по даній справі, які скеровані чи оголошені Сторонам (підтвердженням чого є дані реєстрів вихідної кореспонденції Господарського суду Львівської області) зазначено, що права та обовязки сторін визначені ст.ст. 20, 22, 28, 38, 59 Господарського процесуального кодексу України.

Заяв про відвід судді не надходило.

Представник Позивача в судове засідання зявилась, подала заяву (вх.№947/16) про зменшення розміру позовних вимог, у якій просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 80365,52грн. та повернути Позивачу судовий збір за вимогами про розірвання договору та зобов'язання Відповідача повернути об'єкт оренди; надала усні пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про зменшення розміру позовних вимог.

Суд зазначає, і аналогічна правова позиція викладена у п.3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (у чинній редакції), що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Відповідно до пункту 3.11. Постанови збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві Позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Відповідно до пункту 4.6 вказаної Постанови, у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Якщо у справі заявлено кілька позовних вимог і позивач відмовився від деяких з них, провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 80 ГПК припиняється у частині тих вимог, від яких було заявлено відмову (за умови, що судом не буде застосовано припис частини шостої статті 22 ГПК щодо неприйняття відмови від позовних вимог), а розгляд решти позовних вимог здійснюється в загальному порядку.

З підстав наведеного суд розцінює заяву Позивача про зменшення розміру позовних вимог (від 23.02.2016 року, вх. №947/16) як заяву про відмову від позовних вимог в частині розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та зобов'язання Відповідача повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи, подані докази, заслухавши пояснення представника Позивача суд дійшов висновків про те, що відмова Позивача від позовних вимог в частині розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та зобов'язання Відповідача повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення не суперечить законодавству і не порушує інтереси інших осіб. Відтак, суд задовольняє заяву Позивача від 23.02.2016 року вх.№947/16, приймає відмову Позивача від позовних вимог в частині розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та зобов'язання Відповідача повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення та припиняє провадження в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку із відмовою позивача від позову.

Судом розяснено представнику Позивача правові наслідки відмови від позову та припинення провадження у справі, передбачені статтями 22, 78 та 80 ГПК України.

Відповідач явку особисто чи повноважного представника в судове засідання жодного разу не забезпечив, явка визнавалась обовязковою, про причини неявки суду не повідомив, був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання; вимог ухвал Господарського суду Львівської області, в тому числі щодо надання відзиву на позовну заяву, не виконав, про причини невиконання суду не повідомив.

Згідно ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; у разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Ухвали суду по даній справі надсилались Відповідачу за вказаною у позовній заяві адресою місцезнаходження Відповідача.

Окрім того, як встановлено судом та вбачається із ОСОБА_2 з ЄДРЮО та ФОП від та станом на 23.02.2016р. №21722329, Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА» знаходиться за адресою: 79019, Львівська область, м.Львів, вул.Богдана Хмельницького, буд. 63.

З даного приводу суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що місцезнаходження юридичної особи або місце проживання фізичної особи підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (стаття 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців»); порядок доступу судів загальної юрисдикції до відомостей названого реєстру визначено відповідним Положенням, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 31.07.2013 №1556/5 (з подальшими змінами).

Конверти з ухвалами Господарського суду Львівської області по даній справі скеровані Відповідачу, підтвердженням чого є витяги з реєстрів вихідної кореспонденції суду.

Крім того суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Також суд зазначає, і аналогічна позиція викладена у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (із змінами та доповненнями), що за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З врахуванням вищенаведених доводів, втому числі беручи числі копії реєстрів поштових відправлень суду та інші наявні в матеріалах справи докази щодо пересилання Відповідачеві ухвал суду по даній справі, суд зазначає про повне виконання судом вимог ч.1 ст.64 та ст.87 ГПК України, а відтак, приходить до висновку, що Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судових засідань по даній справі.

При цьому суд зазначає, що Відповідач повторно не забезпечив явку представника в судове засідання та не повідомив суд про причини неявки.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

На виконання зазначених вимог Кодексу, в ухвалі Господарського суду Львівської області про порушення провадження у справі (на необхідність виконання вимог якої зазначалось в ухвалі про відкладення розгляду справи), окрім подання відзиву на позовну заяву, сторін зобовязувалось надати всі докази в обґрунтування правової позиції по суті спору.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.38 (витребування доказів) Господарського процесуального кодексу України (якою, в тому числі, передбачені права сторін, про що зазначалось в кожній з ухвал господарського суду по даній справі), сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів; у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази. Зі змісту наведеної статті вбачається, що протягом розгляду справи суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, і вправі витребовувати такі виключно за клопотання сторони або прокурора.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що судом, згідно вимог Господарського процесуального кодексу України, надавалась в повному обсязі можливість Учасникам процесу щодо обґрунтування їх правової позиції по суті спору та подання доказів, чим забезпечено принцип змагальності.

Відповідно до вимог ст.4-7 ГПК України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

В судовому засіданні суд оглянув оригінали документів, долучених до матеріалів справи.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами відповідно до ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника Позивача, суд встановив наступне.

16.12.2014р. Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (надалі Орендодавець) та Товариство з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА» (надалі Орендар) уклали Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №Ш-9294-14 (надалі Договір), згідно умов якого (п.1.1), Орендодавець, відповідно до наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 27.11.2014р. №85-А зобовязувався передати, а Орендар прийняти в строкове платне користування нерухоме майно нежитлові приміщення першого поверху, що позначені в технічній документації під літерами 131-1 131-7, загальною площею 85,2 м. кв., які розташовані за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 (надалі Об'єкт оренди), що знаходяться на балансі ЛКП «Збоїща 408» (далі ОСОБА_3).

Відповідно до п.3.1. Договору, приймання-передача обєкта оренди здійснюється Орендарем та ОСОБА_3.

На виконання умов п. 3.1. укладеного між Сторонами Договору ОСОБА_3 приймання-передачі від 18.12.2014 року передав, а Відповідач прийняв у строкове платне користування об'єкт оренди. ОСОБА_4 підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб ОСОБА_3 та Відповідача.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що термін дії Договору оренди визначений на 2 роки і 364 дні з 16.12.2014р. до 15.12.2017р.

Перебіг терміну дії Договору та настання обовязку Орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання Сторонами Договору (п.4.2 Договору).

Пунктом 4.10 Договору сторонами встановлено, що чинність договору припиняється, серед іншого, внаслідок дострокового розірвання за взаємною згодою сторін або рішенням суду, господарського суду, банкрутства орендаря.

Згідно п. 5.1. договору розмір орендної плати за обєкт оренди 35500,00грн. без урахування податку на додану вартість за перший місяць оренди згідно із запропонованою переможцем конкурсу сумою.

Пунктом 5.2. Договору встановлено, що розмір орендної плати підлягає індексації за відповідний період (місяць, квартал, рік). Нарахування ПДВ на розмір орендної плати здійснюється в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 5.4 Договору).

У відповідності до пункту 5.6 Договору орендна плата сплачується орендарем не пізніше двадцятого числа місяця за попередній місяць. Несплата орендної плати в повному обсязі протягом трьох місяців з дня закінчення строку платежу є підставою для дострокового розірвання договору оренди (п. 5.8 Договору).

Згідно п. 5.11 Договору до орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат та плата за користування земельною ділянкою.

Відповідно до пунктів 7.1. та 7.2. договору Орендар зобовязаний використовувати Обєкт оренди відповідно до його призначення та умов Договору, а також своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Пунктом 10.1 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань за договором Сторони несуть відповідальність згідно із чинним законодавством України.

Пунктом 11.2. Договору Сторони погодили, що Договір може бути припинений або розірваний за згодою сторін, рішенням господарського суду або з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

Актом від 09.02.2015року вих. №2508/1-53 Відповідач передав, а ОСОБА_3 прийняв об'єкт оренди в належному стані. ОСОБА_4 підписано повноважними представниками та завірено відтисками печаток юридичних осіб ОСОБА_3 та Відповідача.

Проте, Відповідач взятих на себе договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати за користування обєктом оренди впродовж строку дії Договору не виконав,Є внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 80365,52грн. Станом на час розгляду справи по суті доказів погашення вказаної заборгованості Сторонами суду не заявлено та не подано.

З підстав наведеного Позивач просить суд стягнути з Відповідача на користь Позивача 80365,52грн. суми основної заборгованості за договором.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

У відповідності до вимог ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії , а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.510 Цивільного кодексу України, сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що господарські зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів і договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог , що у певних умовах звичайно ставляться; кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно із ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.2, ч.3 ст.18, ч.ч.1, 3 ст.19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності; орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі; орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності; строки внесення орендної плати визначаються договором.

Пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», об'єктами оренди є нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Відповідно до ч.1 ст.759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч.1 ст.286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Приписами ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, в тому числі те, що матеріалами справи підтверджено факт порушення Відповідачем зобовязання щодо сплати орендної плати за користування обєктом оренди за Договором; беручи до уваги те, що Відповідач своїм правом на подання відзиву чи контр розрахунку не скористався, суд дійшов висновків про те, що позовна вимога про стягнення з Відповідача на користь 80365,52грн. суми основної заборгованості за Договором підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та зобов'язання Відповідача повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення суд прийшов висновку про необхідність припинення провадження у справі в цій частині на підставі п.4 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку із відмовою позивача від позову.

Відповідно до вимог ст.4-7 Господарського процесуального кодексу України судові рішення приймаються за результатами обговорення усіх обставин справи.

Принцип об'єктивної істини, тобто відповідності висновків, викладених у судовому акті, дійсним обставинам справи реалізується також положеннями ст.43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

23.10.2016 року у відповідності до вимог ст.85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення, про що зазначено в протоколі судового засідання. Повний текст рішення виготовлений та підписаний 24.02.2016р.

Щодо заяви Позивача про повернення судового збору, викладеної у клопотанні від 23.02.2016 року вх. №947/16, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.44 ГПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Позивачем за подання позовної заяви до суду Платіжними дорученнями від 01.07.2015р. №3375 на суму 1218,00грн. від 01.07.2015 року №3376 на суму 1218,00грн., від 23.11.2015 року №3666 на суму 1218,00грн. сплачено судовий збір в розмірі 3654,00грн.

Як вбачається із відтиску календарного штемпеля на поштовому конверті №79 6, позовну заяву Позивачем подано до господарського суду Львівської області 31.12.2015 року.

Нормою статті 8 Закону України «Про Державний Бюджет України на 2015 рік» передбачено, що станом на 01.01.2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. 00 коп.

Згідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до ч.2 ст.7 ЗУ «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Так, позивачем у позовній заяві заявлено одну вимогу матеріального характеру про стягнення з Відповідача на користь Позивача 80365,52грн. суми основної заборгованості за Договором та дві вимоги нематеріального характеру про розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та про зобов'язання Відповідача повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення. Відтак, сума судового збору за подання вказаної позовної заяви до суду повинна складати 3654,00грн.

З підстав наведеного суд приходить до висновків про те, що заяву Позивача про повернення судового збору, викладену в пункті 2 прохальної частини клопотання від 23.02.2016 року вх. №947/16 слід відхилити, оскільки судовий збір не повертається Позивачу у випадку припинення провадження у справі у звязку із відмовою позивача від позовних вимог.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у справі слід розподілити між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог, стягнути з Відповідача на користь Позивача 1218,00грн. судового збору.

Враховуючи вищенаведене, керуючись п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, ст.ст. 4, 4-3, 4-5, 4-7, 22, 33, 34, 38, 43, 49, 78, 82-85, 87, 115-116 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст.173, 174, 193, 286, 291 Господарського кодексу України, ст.ст.11, 509, 510, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 759, 762 Цивільного кодексу України, ст.ст.2, 4, 18, 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст.ст. 4, 7 ЗУ «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Прийняти відмову Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл.Галицька, буд.15; ідентифікаційний код 25558625) від позовних вимог в частині розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА» (79019, Львівська область, м.Львів, вул.Богдана Хмельницького, буд.63; ідентифікаційний код 02470365) повернути Управлінню комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл.Галицька, буд.15; ідентифікаційний код 25558625) нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення.

3. Припинити провадження в частині позовних вимог про розірвання Договору оренди від 16.12.2014 року №Ш-9294-14 та зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА» (79019, Львівська область, м.Львів, вул.Богдана Хмельницького, буд.63; ідентифікаційний код 02470365) повернути Позивачу нежитлові приміщення загальною площею 85,2 м. кв., які розміщені за адресою: м.Львів, вул.Грінченка, буд.6 шляхом виселення.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЬТАРА» (79019, Львівська область, м.Львів, вул.Богдана Хмельницького, буд.63; ідентифікаційний код 02470365) на користь Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (79008, Львівська область, м.Львів, пл.Галицька, буд.15; ідентифікаційний код 25558625) 80365,52грн. суми основної заборгованості за договором та 1218,00грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя Фартушок Т. Б.