КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа№ 910/25583/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Шевченка Е.О.

секретар: Горбунова М.Є.

представники:

позивача: не з'явився;

відповідача: не з'явився;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ХДІ страхування"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.11.2015р.

у справі №910/25583/15 (суддя Ломака В.С.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова команія

"ВУСО"

до Публічного акціонерного товариства "ХДІ страхування"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на

стороні відповідача ОСОБА_2

про стягнення 4 514,97 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "ХДІ Страхування" (далі - відповідач) 2 816,25 грн. виплаченого позивачем страхового відшкодування в порядку регресу, оскільки цивільно-правова відповідальність особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої страхувальнику позивача було завдано збитків, застрахована за відповідним полісом страхування у відповідача. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1 582,98 грн. інфляційних втрат та 115,74 грн. 3% річних, нарахованих на вищевказану суму страхового відшкодування.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи наступне:

- згідно з наданим позивачем експертним автотоварознавчим дослідженням вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 18 087,69 грн., коефіцієнт фізичного зносу складових частин складає 0,54, що не було враховано позивачем під час розрахунку страхового відшкодування;

- вимоги позивача про здійснення страхового відшкодування без врахування коефіцієнта фізичного зносу суперечить ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.09.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 2-3), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено ОСОБА_2 (далі - третя особа).

Третя особа відзиву на позов не надала, явку свого представника у судові засідання не забезпечила, у зв'язку з чим справа розглядалася місцевим господарським судом на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.11.2015р. у справі №910/25583/15 позов було задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 2 816,25 грн. страхового відшкодування, 1 582,98 грн. інфляційних втрат, 115,74 грн. 3% річних та 1 218,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015р. у справі №910/25583/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги відповідача мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення. Загалом доводи апеляційної скарги відповідача ідентичні тим, що наводилися ним під час розгляду справи Господарським судом міста Києва.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.12.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2016р.

21.01.2016р. через Відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність та непідтвердженість доводів скарги, просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 25.01.2016р. з'явився лише представник відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 15.02.2016р.

В судове засідання 15.02.2016р. представники сторін та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення сторін і третьої особи про місце, дату та час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутність представників сторін та третьої особи за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні 15.02.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

18.09.2012р. між позивачем, як страховиком, та ОСОБА_4, як страхувальником, було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №-01 (далі - Договір добровільного страхування) (том справи - 1, аркуші справи - 22-26).

За умовами Договору добровільного страхування (п.п.1.1, 1.1.1, 1.2, 2.1.1) предметом останнього є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, вказаним в п.1.1.1 договору, а саме: автомобілем марки (моделі) "Subaru Forester" сірого кольору, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1. Застрахований транспортний засіб є предметом договору застави, який є забезпеченням виконання зобов'язань страхувальника перед Публічним акціонерним товариством «Юнекс Банк» (далі - вигодонабувач). Страховим ризиком за договором, зокрема, є дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за умови, що: особа, винна в скоєнні ДТП, встановлена і ця особа - не водій застрахованого транспортного засобу; особа, винна в скоєнні ДТП, не встановлена, або цієї особи не існує, або це водій застрахованого транспортного засобу; пошкодження тільки скла, скляних частин освітлювальних приладів, дзеркал.

Франшизи за договором є безумовними, обчислюються від страхової суми і застосовуються по кожному і будь-якому страховому випадку. Франшиза не може бути меншою ніж 500 грн. (по тих ризиках, для яких вона встановлена). Франшиза по повній загибелі транспортного засобу в результаті страхових подій, вказаних в п.п.2.1.1-2.1.3 складає 10,00% страхової суми (п.2.2 Договору добровільного страхування).

Страхова сума за договором встановлюється у розмірі 174 795,00 грн. (п.2.3.2 Договору добровільного страхування).

Підставою для визначення розміру збитку є рахунок СТО, рекомендованої страховиком. Страхове відшкодування визначається фіксованим розрахунком амортизаційного зносу запчастин, деталей, матеріалів, а саме: 12% у перший рік експлуатації авто (а саме: 1% кожний місяць); 10% в наступні роки (а саме: 1% у перші два місяця, 0,8% кожний наступний з десяти), але загалом по всіх роках не більше 80% (п.п.2.4, 2.5 Договору добровільного страхування).

Умови виплати страхового відшкодування наведені в розділі 12 Договору добровільного страхування, згідно з п.п.12.13, 12.17 якого виплата страхового відшкодування здійснюється страховиком особам, вказаним страхувальником, якщо інше не передбачено листом вигодонабувача. У разі визначення страхового відшкодування відповідно до рахунку СТО, рекомендованої страховиком, виплата страхового відшкодування може здійснюватися на розрахунковий рахунок СТО. Після закінчення ремонтно-відновлювальних робіт страхувальник зобов'язаний надати відновлений транспортний засіб страховику для огляду з метою підтвердження факту усунення наслідків події (страхової/не страхової), а також акт виконаних робіт у випадку, якщо виплату було здійснено на підставі рахунку СТО. Страхувальник пред'являє транспортний засіб для огляду страховику самостійно, відразу ж після здійснення ремонту, не чекаючи вимоги страховика (пред'явлення такої вимоги не передбачається). Факт усунення наслідків (пошкоджень, вказаних в акті огляду пошкодженого транспортного засобу) події (страхової/не страхової) вважається підтвердженим тільки після підписання Акту огляду відновленого транспортного засобу страхувальником та представником страховика. У разі ненадання страхувальником відновленого транспортного засобу страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування, якщо страхувальником буде заявлено пошкодження тих самих або аналогічних вузлів і деталей транспортного засобу.

В п.2.3.6 Договору добровільного страхування передбачено, що останній набуває чинності з моменту внесення першого страхового платежу (у повному обсязі) на поточний рахунок страховика і діє до 24:00 17.09.2013р. (включно).

06.04.2013р. у м. Києві по вул. З.Гайдай - Г.Дніпра, 12-Б сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки "Mersedes Benz" (реєстраційний номер НОМЕР_2) під керуванням водія ОСОБА_2, автомобіля марки "Мitsubishi" (реєстраційний номер НОМЕР_3) під керуванням водія ОСОБА_5 та автомобіля марки "Subaru Forester" (реєстраційний номер НОМЕР_1) під керуванням водія ОСОБА_4 (том справи - 1, аркуші справи - 18-19).

Відповідно до постанови Оболонського районного суду м. Києва від 25.04.2013р. у справі №3-2613/13 (унікальний номер 756/5513/13-п) ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 вимог п.13.3, 12.1 Правил дорожнього руху України, яку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення (том справи - 1, аркуш справи - 21).

Внаслідок ДТП зазнав пошкоджень автомобіль марки "Subaru Forester" (реєстраційний номер НОМЕР_1), який був застрахований позивачем на підставі Договору добровільного страхування.

08.04.2013р. страхувальник звернувся до позивача, як страховика, із заявою про виплату страхового відшкодування (том справи - 1, аркуші справи - 27-29).

Згідно з рахунком-фактури №АТ-0005413 від 16.04.2013р., складеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Автоком" (том справи - 1, аркуш справи - 36), вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу становить 21 851,90 грн.

З вказаного рахунку-фактури позивачем було виключено позиції 1 (бампер задній зняття/встановлення), 2 (бампер задній розбирання-збірка), 3 (бампер задній фарбування), 22 (витратні матеріали), та застосовано положення п.2.5 Договору, відповідно до якого страхове відшкодування визначається фіксованим розрахунком амортизаційного зносу запчастин, деталей, матеріалів, а саме: 12% у перший рік експлуатації авто (а саме: 1% кожний місяць); 10% в наступні роки (а саме: 1% у перші два місяця, 0,8% кожний наступний з десяти), але загалом по всіх роках не більше 80%.

Публічне акціонерне товариство "Юнекс-Банк", як вигодонабувач, в листі вих.№30321-1469 від 26.04.2013р. повідомив позивача про свою згоду щодо перерахування страхового відшкодування за спірним страховим випадком на рахунок СТО (том справи - 1, аркуш справи - 53).

24.05.2013р. Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 (спеціаліст ОСОБА_7) на замовлення позивача було здійснено розрахунок №13/5/406/587028 вартості відновлювального ремонту автомобіля "Subaru Forester" (реєстраційний номер НОМЕР_1) та сформовано ремонтну калькуляцію №6584 від 21.05.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 37-47). Згідно з вказаним розрахунком вартість відновлювального ремонту застрахованого позивачем транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, 11 759,81 грн. Відповідно до ремонтної калькуляції вартість ремонту становить 18 087,69 грн.

Позивач визнав ДТП, яка сталася 06.04.2013р., страховим випадком. Згідно зі звітом позивача №4405-70 від 18.05.2013р. та страховим актом №2709-2 від 21.06.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 50-52, 54) сума страхового відшкодування складає 14 576,06 грн.

Позивач здійснив виплату страхового відшкодування у загальній сумі 14 576,06 грн. на рахунок СТО, що підтверджується платіжним дорученням №7255 від 21.06.2013р. (том справи - 1, аркуш справи - 55).

Цивільно-правова відповідальність винуватця ДПТ була застрахована у відповідача за полісом №АЕ/2451617 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (том справи - 1, аркуші справи - 56, 76, 104).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що на підставі ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України до нього перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Позивач звернувся до відповідача із вимогою вих.№633 від 14.02.2014р. про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у сумі 14 576,06 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 57-58).

Відповідач здійснив виплату страхового відшкодування лише у сумі 10 759,81 грн. Решта страхового відшкодування у розмірі 2 816,25 грн. (за вирахуванням 1 000,00 грн. франшизи) відповідачем виплачена не була.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку виплатити позивачу всю суму страхового відшкодування, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача обґрунтованими та документально підтвердженими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відносини у сфері страхування регулює Закону України "Про страхування", згідно зі ст. 1 якого страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 5 названого Закону страхування може бути добровільним або обов'язковим.

В ст. 6 Закону України "Про страхування" передбачено, що добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Видом добровільного страхування, зокрема, може бути страхування наземного транспорту.

Види обов'язкового страхування наведені в ст. 7 Закону України "Про страхування", згідно з п.9 ч.1 якої одним із видів обов'язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Порядок виплати страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України „Про страхування".

Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальним у сфері страхування цивільно-правової відповідальності, яка здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників шляхом здійснення такого відшкодування страховиком при настанні страхового випадку.

В п.37.4 ст. 37 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

В ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Дана норма кореспондується зі ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно з якою до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

В частині 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

В процесі судового розгляду було встановлено, що згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2451617 відповідачем застрахований транспортний засіб, яким було спричинено ДТП, внаслідок чого нанесено шкоду транспортному засобу, застрахованому у позивача. Вина водія ОСОБА_2 встановлена постановою Оболонського районного суду м. Києва від 25.04.2013р. у справі №3-2613/13 (унікальний номер 756/5513/13-п).

Зважаючи на те, що цивільно-правова відповідальність в частині заподіяння шкоди майну внаслідок експлуатації транспортного засобу "Mersedes Benz" (реєстраційний номер НОМЕР_2) була застрахована у відповідача на підставі укладеного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АЕ/2451617), саме відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля марки "Subaru Forester" (реєстраційний номер НОМЕР_1) відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АЕ/2451617), а до позивача, як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 18.09.2012р., перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснив виплату 14 576,06 грн. страхового відшкодування на підставі платіжного доручення №7255 від 21.06.2013р. (том справи - 1, аркуші справи - 55).

В п.12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За полісом відповідача щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/2451617 франшиза становить 1000,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становить 50 000,00 грн. (том справи - 1, аркуш справи - 104).

Позивач звернувся до відповідача із вимогою вих.№633 від 14.02.2014р. про виплату страхового відшкодування у розмірі 14 576,06 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 57-58).

У відповідь на вказану вимогу відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 10 759,81 грн.

Судом враховано посилання відповідача на те, що позивачем на враховано вимоги ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності», яка передбачає, що страхове відшкодування складається з вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, і з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.22.1 ст. 22, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

В п.п.1.6, 2.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів,затвердженої наказом Фонду державного майна України від 24.11.2003р. №142/5/2092 (із змінами та доповненнями), передбачено, що відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Тобто, в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, яка підлягає відшкодуванню страховиком визначається, виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Норми Закону України "Про страхування" не містять положень, які б зобов'язували страховика визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням лише автотоварознавчої експертизи (дослідження), проведеної оцінювачем чи суб'єктом оціночної діяльності, та на підставі лише звіту про оцінку колісного транспортного засобу. Натомість положеннями ст. 25 Закону України "Про страхування" передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 04.12.2012р. у справі №5011-37/5786-2012, від 04.12.2012р. у справі № 5011-68/7859-2012).

Відповідно до ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є безпосередньо платіжне доручення (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014р. у справі №910/3023/13, постанові Верховного Суду України від 15.04.2015р. у справі №910/7163/14).

Колегією суддів також враховано, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля (аналогічна правова позиція наведена в листі Верховного Суду України від 19.07.2011р.).

Як уже зазначалось вище, умовами п.2.4 Договору добровільного страхування передбачено, що підставою для виплати страхового відшкодування є рахунок станції технічного обслуговування, офіційного дилера, що виконує гарантійне обслуговування транспортного засобу.

Позивачем надано до матеріалів справи відповідний рахунок-фактуру №АТ-0005413 від 16.04.2013р. та платіжне доручення №7255 від 21.06.2013р. на підтвердження фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП (том справи - 1, аркуші справи - 36, 55).

Відповідно до положень ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" розмір регресного відшкодування обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (в даному випадку позивача), які були здійснені на користь страхувальника.

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не поширюється на правовідносини, які виникли за Договором добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 18.09.2012р.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, стосуються саме страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (в даному випадку - відповідача). Натомість, правовідносини, які виникли між позивачем та ОСОБА_4 на підставі укладеного між ними Договору добровільного страхування наземного транспорту №-01 від 18.09.2012р. відносяться до добровільного страхування. Тобто при визначенні розміру страхового відшкодування, яке підлягає виплаті страхувальнику, позивач не повинен був керуватися нормами Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів", з урахуванням укладеного між позивачем та ОСОБА_4 договору добровільного страхування.

Закон України "Про страхування" не містить положень, які б покладали на страховика за договором добровільного страхування обов'язок здійснювати проведення суб'єктами оціночної діяльності оцінки заподіяної шкоди, завданої при ДТП транспортному засобу, та які б ставили необхідність відшкодування шкоди у залежність від проведення такої оцінки, а згідно ч. 2 ст. 14 Цивільного кодексу України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Разом з цим, ч.2 ст. 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", яка визначає випадки, коли проведення оцінки майна є обов'язковим, такого обов'язку щодо оцінки, на страховика, який уклав договір добровільного страхування, також не покладає (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 07.08.2014р. у справі №910/14328/13).

Таким чином, оскільки позивач набув право зворотної вимоги до відповідача, а останній відмовився в добровільному порядку перерахувати позивачу частину страхового відшкодування у розмірі 2 816,25 грн. (14 576,06 (виплачене позивачем страхове відшкодування) - 10 759,81 (виплачене відповідачем страхове відшкодування позивачу) - 1 000,00 (франшиза за полісом відповідача) = 2 816,25), права та охоронювані законом інтереси позивача підлягають захисту у судовому порядку.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 1 582,98 грн. інфляційних втрат та 115,74 грн. 3% річних, нарахованих на вищевказану суму страхового відшкодування, колегією суддів було встановлено наступне.

В ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, відповідальність, передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України, підлягає застосуванню безпосередньо за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що зобов'язання страховика про виплату страхувальнику страхових виплат у разі настання страхового випадку є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого одночасно можуть застосовуватись наслідки, передбачені як нормою ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, так і нормами ст. ст. 549, 550 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-49цс12).

Окрім того, положення ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму страхового відшкодування, яке підлягає виплаті позивачу в порядку регресу, застосовуються в разі порушення як договірних, так і позадоговірних грошових зобов'язань, в тому числі і до зобов'язань відшкодування шкоди в порядку регресу, незалежно від підстав їх виникнення (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 25.02.2013р. у справі №5017/2321/2012, від 29.01.2013р. у справі №5011-16/11067-2012).

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 625 Цивільного кодексу України.

За розрахунком колегії суддів, який збігається з розрахунком місцевого господарського суду та позивача, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню 1 582,98 грн. інфляційних втрат та 115,74 грн. 3% річних, у зв'язку з чим у вказаній частині вимог позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З урахуванням вищевикладених обставин в їх сукупності та наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ХДІ страхування" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.11.2015р. у справі №910/25583/15 - без змін.

2. Матеріали справи №910/25583/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

Е.О. Шевченко