ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 р. Справа № 909/1337/15

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Кобецької С. М., секретар судового засідання Савчин Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу:

за позовом: Державного підприємства "Вигодське лісове господарство",

вул. Д.Галицького,40, смт.Вигода, Долинський район,

Івано-Франківська область,77552;

до відповідача: ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2,

вул. Міцкевича, 39, м.Долина, Долинський район,

Івано-Франківська область,77500;

про: стягнення 5 325,34грн., з яких: 3 789,83грн. - неповернений аванс, 1 443,93грн. - інфляційні втрати, 91,58грн. - 3% річних,

за участю:

від позивача: ОСОБА_3 - представник, (довіреність №б/н від 21.12.2015р.);

від відповідача: не з"вилися.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Державне підприємство "Вигодське лісове господарство", звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з відповідача - ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 5 325,34грн., з яких: 3 789,83грн. - неповернений аванс, 1 443,93грн. - інфляційні втрати, 91,58грн. - 3% річних.

Представник позивача, в судовому засіданні, підтримав позовні вимоги вказуючи при цьому на:

- виписки ПАТ "Банк "Київська Русь" від 25.08.10р., від 05.10.10р., 09.12.10р., згідно яких, позивач перерахував на рахунок відповідача 3 944,00грн.- за автозапчастини;

- неналежне виконання відповідачем взятого на себе зобов"язання, в частині поставки товару на суму сплачених коштів;

- неодноразове звернення до відповідача з вимогами №40 від 26.12.14р., №37 від 24.04.15р., №75 від 17.09.15р., про повернення коштів, які залишились без належного реагування з боку відповідача;

- норми ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі якої, відповідачу нараховано 1 443,93грн. - інфляційних втрат, 91,58грн. - 3% річних;

- приписи ст. ст. 530, 625, 693 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення від 05.02.16р. Однак, адресував суду клопотання б/н від 08.02.16р. (вх№1678/16 від 09.02.16р.), в якому просить суд, застосувати до вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 789,83грн. - авансу, 1 443,93грн. - інфляційних втрат, 91,58грн. - 3% річних, загальну позовну давність, обумовлену ст.257 Цивільного кодексу України та відмовити в позові на підставі ч. 4 ст.267 цього ж Кодексу.

Беручи до уваги приписи ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку, враховуючи той факт, що відповідач, відповідно до вимог законодавства, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, а у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті, спір належить вирішити у відсутності представника відповідача за матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Дослідженням матеріалів справи, судом встановлено, що згідно виписок ПАТ "Банк "Київська Русь" від 25.08.10р., від 05.10.10р., від 09.12.10р. (а.с.10-12), позивач - ДП "Вигодське лісове господарство" перерахував на рахунок відповідача - ФО-П ОСОБА_2 3 944,00грн.- за автозапчастини згідно рахунків №472 від 18.08.10р., б/н від 04.10.10р., б/н від 08.12.10р.

Відповідач в судові засідання жодного разу не з"явився, доказів поставки товару на суму 3 789,83грн., суду не надав.

В матеріалах справи наявні вимоги №40 від 26.12.14р., №37 від 24.04.15р., №75 від 17.09.15р. (а.с.13-18), адресовані відповідачу про повернення коштів. Проте, доказів належного реагування з боку відповідача суду не пред"явлено.

В силу ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк.

Позивачем доведено перед судом як наявність порушеного права, так і обґрунтовано доведено виникнення у відповідача обов"язку повернути кошти за непоставлений товар, однак, відповідач у адресованому суду клопотанні б/н від 08.02.16р. (вх№1678/16 від 09.02.16р.), просить застосувати до вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 5 325,34грн., загальну позовну давність передбачену ст.257 Цивільного кодексу України та відмовити в позові на підставі ч. 4 ст.267 цього ж Кодексу.

Поняття строків та термінів, а також поняття позовної давності, врегульовано главами 18,19, розділу V Цивільного кодексу України.

Так, в силу ч.1 ст. 251, ст.252, ст.253, ч.1 ст. 254 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов"язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язаний його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідний місяць та число останнього року строку.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 Цивільного кодексу України, та у господарських відносинах, обумовлених статтею 3 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 257 Цивільного кодексу України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.261 Цивільного кодексу України, унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Право на пред"ялення вимоги до відповідача про виконання зобов"язання виникло у позивача 26.08.10р., 06.10.10р., 10.12.10р. (виписки ПАТ "Банк "Київська Русь", а.с.10-12), як і початок перебігу строку позовної давності в даних спірних правовідносинах. Станом на день подання позову - 05.12.2016р., строк позовної давності сплив, у межах якого, позивач міг звернути до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові.

При цьому, судом взято до уваги роз"яснення Вищого господарського суду України, викладені у п. 4.4. постанови Пленуму №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", стосовно правил переривання перебігу позовної давності (ч.1 ст.264 Цивільного кодексу України), які застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. У дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

В даному спірному випадку, вимоги позивача від 26.12.14р., від 24.04.15р., від 17.09.15р. (а.с.13-15), адресовані відповідачу про повернення авансу в сумі 3 789,83грн., не беруться судом до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій які б свідчили про визнання ним свого боргу, що є необхідною умовою для встановлення факту переривання строку позовної давності, натомість, письмовою відповіддю б/н від 06.10.15р. (а.с.34), відповідач повідомив позивача про те, що строки позовної давності минули в 2014р.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов"язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Розподіл обов"язку доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов"язок доказування певних обставин справи покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, на основі вище вказаного, у суду в наявності підстави для відмови у позові, через сплив строку позовної давності у межах якого, позивач міг звернути до суду за захистом свого порушеного права. При цьому, за приписами ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності щодо основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, а відтак, строк позовної давності для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, на дату подання позовної заяви, є таким, що сплив.

Враховуючи приписи ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.251-254, 256, 257, 261, 264, 266, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

в позові Державного підприємства "Вигодське лісове господарство" до відповідача ОСОБА_1 особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 5 325,34грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.16р.

Суддя С.Кобецька