ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016р. Справа№ 914/4308/15

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГалІО», м.Львів

до відповідача: Державного підприємства інженерний центр «ТЕХНО-РЕСУРС», м.Львів

про:стягнення заборгованості за договором підряду №21/11/12/17 від 20.12.2012року. Ціна позову 22 995,60 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

При Секретарі Децик С.Я.

За участі представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

Суть спору: На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Товариством з обмеженою відповідальністю ГалІО, м.Львів до відповідача, Державного підприємства інженерний центр ТЕХНО-РЕСУРС, м.Львів про стягнення заборгованості за договором підряду №21/11/12/17 від 20.12.2012 року. Ціна позову : 22 995,60 грн.

Ухвалою суду від 18.12.2015р. за даним позовом порушено провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 20.01.2015р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

15.01.2016р. за вх.№1577/16 позивачем подано пояснення по суті спору, які судом прийнято та приєднано до матеріалів справи.

15.01.2016р. за вх.№1573/16 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, яке судом прийнято та приєднано до матеріалів справи.

15.01.2016р. за вх.№1572/16 позивачем подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів, яке судом прийнято та приєднано до матеріалів справи.

20.01.2016р. за вх.№2030/15 відповідачем подано відзив на позовну заяву з підстав, викладених у якому, позовні вимоги заперечує та просить відмовити в задоволенні позову.

У зв'язку із тимчасовою непрацездатністю з 25.12.2015р. по 22.01.2016р. головуючої судді Кітаєвої С.Б. розгляд справи 20.01.2016р. не відбувся.

Ухвалою суду від 25.01.2016р. призначено розгляд справи на 03.02.2016р.

З підстав, викладених в ухвалі суду від 03.02.2016р. розгляд справи відкладено на 15.02.2016р.

Позивач явку повноважного представника в судове засідання 15.02.2016р. не забезпечив. Вимоги ухвал суду по справі виконав. В позовній заяві та поясненнях (вх.№1577/16 від 15.01.2016р.) зазначає, що 20 грудня 2012 року між позивачем та відповідачем ДПІЦ «ТЕХНО-РЕСУРС» укладено договір підряду, за яким того ж місяця позивачем виконано, а відповідачем прийнято роботи на суму 22995,60грн., які останнім не оплачено. Зазначене зумовило звернення ТзОВ «ГалІО» до суду із позовною заявою про стягнення суми заборгованості та просить позов задоволити.

Представник відповідача в судове засідання 15.02.2016р. не зявився. У поданому відзиві (вх.№2030/16 від 20.01.2016р.), зокрема, зазначив, що оплату за договором не здійснено за відсутності бюджетного фінансування, хоча ДПІЦ «ТЕХНО-РЕСУРС» вчасно виконано свої зобовязання та надано відповідні документи до регіональних відділень Державної казначейської служби на проведення платежів. У задоволенні позову просив відмовити.

За умовами ст.33 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на сторони покладається обов'язок доводити їх вимоги чи заперечення. Згідно до вимог ст.ст.4-2, 4-3 ГПК України, сторони мають рівні процесуальні можливості у захисті їхніх процесуальних прав і законних інтересів, у наданні доказів, заявлені клопотань та здійсненні інших процесуальних прав. За умовами ст.59 ГПК України відповідач має право після одержання ухвали надіслати господарському суду відзив на позовну заяву і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову, відповідач свої правом скористався.

У статті 22 ГПК України викладено процесуальні права та обовязки сторін, серед яких, зокрема і право сторони знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, тощо.

Викладені в ст.22 ГПК України права та обовязки виникають з моменту набуття стороною відповідного процесуального статусу. Права позивача виникають з моменту подання позову до господарського суду, права відповідача - з моменту передявлення до нього позову.

Відповідно до ч.3 ст.4-3 ГПК України господарським судом створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено відповідачу можливість реалізації передбачених ст.22 ГПК України прав сторони в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст.43,75 ГПК України) вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності у відповідності до ст.43 ГПК України, суд встановив.

20 грудня 2012р. між державним підприємством інженерний центр «ТЕХНО-РЕСУРС» (замовник за договором; відповідач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГалІО» (підрядник за договором; позивач по справі) укладено договір підряду №21/11/12/17, у порядку на умовах якого, підрядник взяв на себе зобовязання своїми силами і засобами за рахунок замовника розробити проектну документацію (далі роботи), а замовник прийняти результати цих робіт та оплатити їх (п.1.1).

Згідно із п. 1.2 договору, предметом проектно-кошторисної документації є реконструкція з облаштуванням багатоквартирного будинку сучасними засобами обліку і регулювання води та теплової енергії за адресою вул. Сихівська, 10а у м. Львові.

Термін виконання робіт - 20 робочих днів з моменту підписання даного договору, отримання затвердженого завдання на проектування, здійснення попередньої оплати згідно п. 2.2.1 договору та видачі інших вихідних даних (технічних умов) відповідачем (п.3.1. Договору).

Відповідно до положень п. 4.1 договору, після закінчення виконання робіт, позивач передає відповідачу проектно-кошторисну документацію за накладною і акт здачі-приймання виконаних робіт.

У п.2.1 договору сторони погодили, що вартість робіт згідно з протоколом погодження договірної ціни (додаток №1 до договору) становить 22 995,60грн.

Відповідач проводить розрахунку з позивачем протягом 15-ти банківських днів тільки після отримання коштів відповідачем на власний рахунок від казначейства та підписання актів прийому-передачі виконаних робіт з відповідачем, якщо інше не буде обумовлено сторонами додатково (п. 2.4).

Як вбачається з матеріалів справи, хоч попередньої оплати замовником не проведено, відповідачем виконано визначені договором роботи у встановлений договором строк, без претензій до їх якості зі сторони замовника. Зазначене підтверджується копіями підписаного 24.12.2012р. представниками сторін та скріпленого їх печатками акту №1 передачі-приймання виконаних робіт до договору №21/11/12/17 від 20.12.2012р. та накладною №21/11/12/17 від 24.12.2012р.

За умовами договору, всі платежі згідного даного договору здійснюються замовником шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок підрядника (п.2.3). Замовник проводить розрахунки з підрядником протягом 15 банківських днів тільки після отримання коштів замовником на власний рахунок від казначейства та підписання актів прийому-передачі виконаних робіт з підрядником, якщо інше не буде обумовлено сторонами додатково.

Проте, відповідачем взяті на себе за договором зобовязання із оплати не виконано, вартість виконаних робіт не оплачено.

В порядку досудового врегулювання спору позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами оплатити виконані роботи, на підтвердження чого до матеріалів долучено копію листів №049 від 04.02.2013р., №078 від 25.02.2013р., №100 від 11.03.2013р., №223 від 12.06.2013р., №521 від 09.12.2013р., однак вказані вимоги залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

При прийнятті рішення суд виходив із наступного.

Згідно ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за зобов'язанням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Так, ч.1 ст.854 ЦК України встановлено, що якщо за договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або її окремих етапів, замовник зобовязаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Як встановлено ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні норми містяться і в Господарському кодексі України.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобовязання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач наявність заборгованості не заперечує, водночас, у задоволенні позову просив відмовити, ствердивши, що заборгованість із оплати виконаних згідно з договором робіт виникла не з його вини, а зважаючи на відсутність коштів для оплати.

Так, п.2.5 договору встановлено, що якщо замовник не отримає коштів на виконання робіт від казначейства, умови даного договору між замовником та підрядником вважаються недійсними. В обґрунтування поданих заперечень відповідач зазначив, що на 2012 рік державному підприємству інженерний центр «ТЕХНО-РЕСУРС» затверджено кошторисні призначення по загальному фонду державного бюджету КЕКВ 2410 в сумі 2 280 000,00 грн., згідно з яких 27.12.2012р. взято на облік та зареєстровано в Управлінні Державної казначейської служби України у Франківському районі м.Львова бюджетні фінансові зобовязання в сумі 353 486,90грн. та бюджетні фінансові зобовязання в сумі 353 486,90грн. Вказані суми бюджетних 31.12.2012р. неправомірно знято з обліку Управління ДКЗУ у Франківському районі м. Львова, посилаючись на вимоги п.2.13 Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02.03.2012 №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.03.2012 за №419/20732, згідно яких не погашені в кінці бюджетного періоду бюджетні фінансові зобовязання розпорядників бюджетних коштів, бюджетні зобовязання та бюджетні фінансові зобовязання одержувачів бюджетних коштів знімаються з обліку органами казначейства. Оскільки строк дії договору був встановлено до 31.12.2012р., то ДПІЦ «ТЕХНО-РЕСУРС» вчасно виконано свої зобовязання відповідно до умов договору, та надано відповідні документи до регіональних відділень державної казначейської служби на проведення платежів, проте суми бюджетних зобовязань та бюджетних фінансових зобовязань знято з обліку, та відповідно кошти за виконані роботи не сплачено за відсутності вини відповідача.

Суд звертає увагу на розяснення надані Пленумом Вищого господарського суду України у п.1.10 Постанови №14 від 17.12.2013р., в яких зазначено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посилання на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що для господарсько-правових відносин характерна юридична рівність сторін, тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг в межах виконання зобовязань, взятих на себе за договором. Окрім цього, за змістом частини другої статті 617 ЦК, частини другої статті 218 ГК та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, про що, зокрема, зазначено у Постанові Верховного суду від 15.05.2012р. по справі №11/446. Також в п.5 оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання (див. постанову Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011).

Згідно із ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Доказів наявності обставин зазначених у ст.617 ЦК України, які є підставами звільнення від відповідальності за порушення зобовязання, відповідачем в ході вирішення спору не подано.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено невиконання відповідачем своїх зобовязань, відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судових засідань, а позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 22 995,60 грн. підлягають до задоволення повністю.

Вирішуючи питання про розподіл господарських витрат, суд звертає увагу на те, що на підтвердження сплати судового збору позивачем долучено до матеріалів справи платіжне доручення №365 від 16.12.2015р. на суму 1380,00грн.

Водночас, відповідно до пп.1 п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлено ставку судового збору в розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Беручи до уваги ціну позову, суд приходить до висновку, що за подання такої позовної заяви до суду до сплати підлягав судовий збір за мінімальною визначеною законом ставкою, з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.01.2015р., в розмірі 1218,00грн., відтак, 162,00грн. судового збору сплачено позивачем надмірно.

Суд розяснює позивачу, що відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

В решті, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, витрати зі сплати судового збору в розмірі 1218,00грн. слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства інженерного центру «ТЕХНО-РЕСУРС» (79060, м.Львів, вул.Наукова, буд.5, ідентифікаційний код 13803953) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГалІО» (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 35620697) 22 995,60грн. основного боргу та 1218,00грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Повний текст рішення складено 22.02.2016р.

Суддя Кітаєва С.Б.