ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 922/4443/15

Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши касаційну скаргуЗаступника прокурора Харківської області
на постановувід 10.12.2015
Харківського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Харківської області №922/4443/15
за позовомЗаступника прокурора Харківської області в інтересах держави
до 1.Харківської міської ради 2.Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція"
третя особаДержавна інспекція сільського господарства Харківської області
провизнання незаконним та скасування рішення,
за участю представників: Генпрокуратури - Суходольський С.М.
відповідача 1 - відповідача 2 - третьої особи -не з'явились не з'явились не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.09.2015 (суддя Аріт К.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В.О., судді: Білоусова Я.О., Крестьянінов О.О.), відмовлено в задоволенні позовних вимог Заступника прокурора Харківської області в інтересах держави (далі - позивач) до Харківської міської ради (далі - відповідач-1) та Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція" (далі - відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державної інспекції сільського господарства Харківської області (далі-третя особа), про визнання незаконним та скасування п. 5 додатку 2 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 23.04.2014 №1551/14.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, ст. 16, ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, ст.ст. 6, 7, 8, 9, 10, 11 Закону України "Про кооперацію", ст.ст. 41, 152 Земельного кодексу України, ч.10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", положень Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, ст. 4 Господарського процесуального кодексу України.

Зокрема, скаржник вважає, що положення глави 5 Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу містять норми, що є спеціальними відносно приписів Закону України "Про кооперацію", а отже у спірних правовідносинах суди мали б застосувати саме спеціальні законодавчі норми. Також скаржник зазначає, що створення Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція" відбулось з порушенням вимог житлового законодавства, останній не є житлово-будівельним кооперативом у розумінні Житлового кодексу Української РСР, у зв'язку з чим отримання ним земельної ділянки в порядку, визначеному ст. 41 Земельного кодексу України, є незаконним, що, відповідно, свідчить про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій про відмову в позові.

Представники відповідачів та третьої особи не скористались своїм процесуальним правом на надання відзиву на касаційну скаргу та на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, про дату і час якого були належним чином повідомлені ухвалою Вищого господарського суду України від 04.02.2016, що, однак, не перешкоджає розглядові касаційної скарги і про що сторони були попереджені зазначеною ухвалою.

Заслухавши пояснення присутнього у відкритому судовому засіданні представника Генеральної прокуратури України, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що на підставі рішення 33-ї сесії 6-го скликання Харківської міської ради від 23.04.2014 №1551/14"Про надання земельних ділянок для будівництва об'єктів", зокрема, пункту 5 додатку 2 до цього рішення, Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція" надано у власність земельну ділянку площею 3,0000 га (кадастровий номер 0:10:001:0200), яка належить територіальній громаді м. Харкова, за рахунок земель житлової та громадської забудови, для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по Білгородському шосе, 34 у місті Харкові.

Зазначаючи про те, що вказане рішення в частині надання у власність Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція" є незаконним, оскільки останній не є житлово-будівельним кооперативом в розумінні вимог глави 5 Житлового кодексу УРСР та ст. 41 Земельного кодексу України, а фактично є обслуговуючим кооперативом, адже його мета, порядок створення, організації та діяльність не відповідають вимогам, встановленим для житлово-будівельного кооперативу, відтак Харківська міська рада, не з`ясувавши правовий статус, мету та підстави створення цього кооперативу відповідно ЖК УРСР та положень Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, прийняла незаконне рішення про надання у власність спірної земельної ділянки, Заступник прокурора Харківської області звернувся до суду в інтересах держави з позовом про визнання незаконним та скасування п. 5 додатку 2 до рішення 33 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання земельних ділянок для будівництва об`єктів" від 23.04.2014 №1551/14, вимоги якого обґрунтовані, зокрема, приписами ст. ст. 133, 135, 137 Житлового кодексу УРСР, ст. 41 Земельного кодексу України та положеннями Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186.

Вирішуючи спір у справі, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що створення і діяльність житлово-будівельних кооперативів врегульовані Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців", а також спеціальним Законом України "Про кооперацію", тоді як правові норми, на які посилається Заступник прокурора Харківської області, а саме ст.ст.133,135, 137 ЖК УРСР та приписи Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу можуть бути застосовані до спірних правовідносин лише в частині, яка узгоджується з нормами діючого законодавства України, у зв'язку з чим, встановивши, що створення та реєстрація Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Резиденція" відбулися у відповідності з вказаними нормами, відмовив у задоволенні позову. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що перевірка правового статусу, мети та підстав створення кооперативу здійснена Харківською міською радою на етапі надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв'язку з чим визнав безпідставними відповідні доводи прокурора в обґрунтування вимог щодо скасування рішення про надання земельної ділянки після того, як вже була затверджена міськрадою землевпорядна документація.

Втім, зазначені висновки судів попередніх інстанцій колегія суддів вважає передчасними, тобто, такими, що здійснені внаслідок порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи таке.

Згідно зі ст. 41 Земельного кодексу України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Відповідно до ст. 94 Господарського кодексу України кооперативи як добровільні об'єднання громадян з метою спільного вирішення ними економічних, соціально-побутових та інших питань можуть створюватися у різних галузях (виробничі, споживчі, житлові тощо).

Статус житлово-будівельного кооперативу, порядок його створення, організації, вступу до кооперативу, хто може бути членом кооперативу тощо закріплено в Житловому кодексі Української РСР, статтями 133 та 137 якого встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, вправі вступити до житлово-будівельного кооперативу і одержати в ньому квартиру. Однією із умов вступу до житлово-будівельного кооперативу є перебування на квартирному обліку в даному населеному пункті. Порядок організації та діяльності житлово-будівельних кооперативів установлюється, зокрема, цим Кодексом та Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу та іншими актами законодавства Української РСР, які в силу постанови Верховної Ради України від 12.09.1991 №1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" є діючими.

Згідно зі ст. 135 Житлового кодексу Української РСР до членів житлово-будівельного кооперативу приймаються громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР) і перебувають на обліку бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або користуються правом позачергового прийому до членів кооперативу, а також громадяни, зазначені в частині першій статті 143, частині другій статті 145 і частині першій статті 146 цього Кодексу.

Житлово-будівельний кооператив діє на основі статуту, прийнятого відповідно до Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу загальними зборами громадян, які вступають до організовуваного кооперативу і зареєстрованого в установленому порядку. Громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу (ч. ч. 5, 6 ст. 137 Житлового кодексу).

Пунктами 1.1 та 2.1.1 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30.04.1985 №186, встановлено, що житлово-будівельний кооператив організовується з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб його членів, а саме: забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, одно і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинків з надвірними будівлями, або котеджів з будівництва паркінгів, гаражів, спортивних, культурно-побутових і господарських приміщень за власні кошти кооперативу за допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинками кооперативу.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 134 Житлового кодексу Української РСР на облік бажаючих вступити до житлово-будівельного кооперативу беруться громадяни, які постійно проживають у даному населеному пункті і потребують поліпшення житлових умов. Порядок обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, встановлюється законодавством Союзу РСР і Української РСР. Правила обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу, затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок.

Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 05.06.1985 № 228 затверджено Правила обліку громадян, які бажають вступити до житлово-будівельного кооперативу.

Відповідно до п. 2 цих Правил кооперативний облік здійснюється, як правило, за місцем проживання громадян у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу при будівництві одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу число громадян, необхідне для організації кооперативу, визначається виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, але не може бути менше 5 чоловік.

Згідно з п. 16 ч. 3 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу житлово-будівельний кооператив має право одержати в установленому порядку в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва жилого будинку (будинків) та надвірних будівель.

Отже, з загального аналізу вказаних законодавчих приписів вбачається, що при вирішенні відповідною радою питання про надання житлово-будівельним (житловим) кооперативам безоплатно земельної ділянки має враховуватися мета створення такого кооперативу, порядок його організації відповідно до Житлового кодексу Української РСР та Примірного статуту, оскільки саме ці нормативні акти визначають порядок створення, організації, реєстрації та функціонування останнього, тобто є спеціальними на відміну від норм Закону України "Про кооперацію", які окрім визначення прав членів кооперативу, зокрема, житлово-будівельного, на його майно, не визначають особливостей створення та функціонування такої особи (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 17.06.2014 у справі №21-195а14).

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними мотиви місцевого господарського суду, наведені задля неврахування зазначеного вище висновку Верховного суду України, а саме, що в ході розгляду справи №21-195а14 жодна із сторін не посилалась на норми Закону України "Про кооперацію як на правову підставу своїх вимог та заперечень, адже відсутність таких послань не змінює правового статусу житлово-будівельного кооперативу як суб'єкта земельних правовідносин, що має право в спеціальному порядку, визначеному приписами ст. 41 Земельного кодексу України, отримати земельну ділянку, а відтак правомірність набуття останнім зазначеного права має встановлюватись з обов'язковим врахуванням відповідності його створення та реєстрації приписам Житлового кодексу УРСР та Примірного статуту.

Висновки апеляційного господарського суду про те, що зазначені прокурором в позові обставини порушення законодавства не стосуються спірного рішення ради про надання земельної ділянки у власність кооперативу, оскільки перевірка правового статусу, мети та підстав його створення була здійснена Харківською міською радою на етапі надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, отже сам факт надання кооперативу такого дозволу, який відбувся до прийняття радою оскаржуваного рішення, апріорі свідчить про його законність, колегія суддів вважає хибними, оскільки, по-перше, надання дозволу на розробку проекту землеустрою є однією зі стадій процедури набуття особою прав на земельну ділянку, законність якої в цілому є предметом даного спору, по-друге, рішення ради про надання кооперативу дозволу на розробку проекту землеустрою не узаконює статус обслуговуючого кооперативу саме як житлово-будівельного і не перетворює його у такий, по-третє, ні відповідач-1, ані відповідач-2 не доводили під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій відсутність зазначених прокурором обставин порушень закону на момент прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а заперечували проти позову з інших підстав з посиланням на відповідність процедури створення та реєстрації кооперативу приписам Закону України "Про кооперацію" та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців", які, за їх переконанням, є спеціальними та мали б застосовуватись до спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів вважає також необґрунтованим посилання судів попередніх інстанцій, як на ще одну підставу відмови в позові, на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 11.11.2014 у справі №21-405а14, адже у висновку Верховного суду України у цій справі йдеться про те, що такий спосіб захисту порушених прав як заявлений у позові про самостійне оскарження виконаних правових актів компетентних органів, які внаслідок реалізації наданих ними прав вичерпують свою дію, не забезпечує їх реального захисту, втім, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, спірне рішення кооперативом не було реалізоване.

Зазначеного вище попередні судові інстанції не врахували, у зв'язку з чим обставини відповідності процедури надання радою кооперативу у власність земельної ділянки вимогам законодавчих приписів, зазначених прокурором в обґрунтування позову, залишились не встановленими.

Наведене свідчить, що поза увагою судів залишилися питання, з якими пов'язується законність вирішення спору по суті.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішення чи постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1119 Господарського процесуального кодексу України порушення судами процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у справі та не з'ясування обставин, від яких залежить законність рішення, є підставою для скасування оскаржуваних судових актів та скерування справи до суду першої інстанції для нового розгляду. При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 у справі Господарського суду Харківської області №922/4443/15 та рішення Господарського суду Харківської області від 15.09.2015 у цій справ скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Стягнути з Прокуратури Харківської області в доход Державного бюджету України 1461 (одну тисячу чотириста шістдесят одну) грн. 60 коп. судового збору за касаційний перегляд справи. Видачу відповідного наказу доручити Господарському суду Харківської області.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк