ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 р. Справа № 923/2040/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Немченко Л.М. при секретарі Ковтун В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1О.В.", м. Сквира Сквирського району Київської області

до Відокремленої садиби (за межами населеного пункту) фермерського господарства "ІВРІС", смт. Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області

про стягнення 14615 грн. 04 коп.

за участю представників сторін:

від позивача - не прибув;

від відповідача - ОСОБА_2, голова фермерського господарства, паспорт, МР 018027, вид. Великолепетиським РВ УМВС України в Херсонській області від 04.07.2002 року.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1О.В." (позивач) заявлено позов до відокремленої садиби (за межами населеного пункту) фермерського господарства "ІВРІС" (відповідач) про стягнення 4224 грн. основного боргу, 2534 грн. 40 коп. штрафу, 7856 грн. 64 коп. процентів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 530, 610-612 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 189, ч. 1 ст. 193, ч. 1 ст. 264, ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України.

Ухвалою суду від 23.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено розгляд справи на 21.01.2016 р. Ухвалами суду від 21.01.2016 р. та від 09.02.2016 р. розгляд справи відкладався з метою надання можливості сторонам скористатись повним обсягом процесуальних прав.

Позивач, належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, витребувані судом документи не надав.

Неявка представника позивача у судове засідання господарського суду не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними у ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Представник відповідача у судовому засідання надав заперечення проти позовної заяви, докази про часткову сплату основного боргу та заяву про застосування строків позовної давності в частині нарахування штрафних санкцій.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд

в с т а н о в и в:

25.03.2014 р. між ТОВ «ОСОБА_1О.В.» та відокремлена садиба (за межами населеного пункту) фермерське господарство «Івріс», укладено Договір № 023ПТО.

Відповідно до зазначеного Договору позивач зобов'язався поставити відповідачу насіння соняшнику.

Згідно з пунктом 2.1. Доповнення № 1 до Договору відповідач зобовязався оплатити отриманий товар у такому порядку:

- 4 224,00 грн. до 25.03.2014 р.;

- 4 224,00 грн. до 24.10.2014 р.

25.03.2014 р. відповідач провів частковий розрахунок за поставлену продукцію у сумі 4 224,00 грн. Іншу частину заборгованості за поставлену продукцію відповідач не сплатив.

На виконання умов договору позивач виконав договірне зобов'язання щодо поставки насіння соняшнику, що підтверджено накладною № 196 від 31.03.2014 р.

Відповідач в судовому засіданні надав докази, що ним виконанні договірні зобов'язання щодо сплати суми боргу 4224 грн. 40 коп., що підтверджено платіжним дорученням № 13 від 16.02.2016 р.

Із огляду на наданий платіжний документ суд дійшов до висновку, що відповідач виконав грошові зобов'язання з порушенням дотримання строків оплати, що визначені договором. У зв'язку з цим, у позивача виникло право на притягнення відповідача до відповідальності шляхом застосування штрафних санкцій.

Згідно ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням забов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або Законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 193 Господарського Кодексу України, субєкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 7.2. Договору № 023ПТО від 25.03.2014 р. у разі якщо прострочення строків виконання грошових зобовязань відповідачем складає понад 30 календарних днів, відповідач сплачує штраф у розмірі 30 % вартості Договору за кожен факт прострочення платежу.

Позивач у позовній заяві зазначив, що станом на 31.10.2015 р. відповідач не провів повний розрахунок за поставлену продукцію і має заборгованість. Прострочення складає більше 30 днів.

Позивач заявив до стягнення штраф, нарахований на підставі п.7.2 договору від 25.03.2014 р. у сумі 2534 грн. 40 коп. (8 448,00 грн. /100)*30

Відповідач подав заяву про застосування строків позовної давності щодо нарахування штрафних санкцій.

Відповідно до ст.258 ЦК України позовна давність у один рік застосовується щодо вимог про стягнення штрафу.

Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України наслідками пропущення строку позовної давності є відмова суду у задоволенні позову.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від того, чи дійсно права позивача порушені та те, що цивільно-правовий інститут позовної давності належить до інститутів матеріального права, а також, те що відповідно до ст. 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог.

За змістом ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо при розгляді спору судом буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, порушено і строк позовної давності пропущено ним з поважних причин, позивач вправі отримати судовий захист, у разі визнання судом поважними причин пропуску строку позовної давності.

Як витікає із умов п.7.2 договору у позивача виникло право провести нарахування штрафу у розмірі 30% від вартості договору за кожний факт прострочення платежу. За умовами договору відповідач мав провести два платежі, один до 23.03.2014 р., інший до 24.10.2014 р.. Відповідачем перший платіж був здійснений своєчасно 25.03.2014 р., тому підстави для застосування штрафу відсутні. Платіж до 24.10.2014 р. відповідач не здійснив, отже, після 24.11.2014 р. у позивача виникло право на проведення нарахування штрафу та заявлення до примусового стягнення шляхом звернення до суду до 24.11.2015 р., тобто у річний термін.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду 22.12.2015 р., тобто за межами річного строку.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу у сумі 2534 грн. 40 коп., оскільки він заявлений поза межами скороченого строку давності встановленого для примусового стягнення штрафів.

Згідно з пунктом 7.2. Договору № 023ПТО від 25.03.2014 р. покупець сплачує постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми за весь час прострочення, сума яких розраховується таким чином СП=(СПП*0.5*Д)/100, де СП - сума процентів, що підлягає сплаті, СПП - сума простроченого платежу, Д - кількість календарних днів прострочення платежу.

Відповідно до умов п. 2.1. Доповнення № 1 до Договору відповідач зобовязався оплатити отриманий товар у такому порядку:

- 4 224,00 грн. - до 25.03.2014 р. ;

- 4 224,00 грн. - до 24.10.2014 р.

Відповідачем була перерахована сума 4 224,00 грн. 25.03.2014 р.

До 24.10.2014 р. відповідач зобовязався перерахувати іншу частину заборгованості в розмірі 4 224,00 грн. Сума перерахована не була.

Позивач заявив до стягнення проценти від користування чужими грошовими коштами у сумі 7856 грн.64 коп., виходячи із наступного розрахунку:

Період прострочення з 25.10.2014 р. по 31.10.2015 р. - 372 дня;

Сума простроченого платежу - 4 224,00 грн.

(4 224,00 грн. * 0,5 * 372) / 100 = 7 856,64 грн.

Із огляду на надані докази суд дійшов до наступних висновків.

Проценти, сплачені позичальником за користування грошовими коштами, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а неустойка, є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язання, а також однією із форм цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Таким чином, стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами є платою (винагородою) за користування грошовими коштами.

Із огляду умов нарахування процентів, передбачених п.7.2 договору на своєю природою є заходом цивільно-правової відповідальності, оскільки направлений на забезпечення виконання основного зобов'язання, тому при вирішенні спору щодо стягнення з відповідача суми нарахованих процентів, суд керується нормами законодавства, які застосовуються при стягненні штрафних санкцій (пені, неустойки).

Так, відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України розмірі неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Відповідно до п.3 ст.83 ГПК України господарський суд має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки , штрафу.

Таким чином, у сукупності встановлених фактів (добровільної сплати відповідачем суми боргу за договірним зобов'язанням, значного перевищення суми нарахування штрафу та процентів) та чинного законодавства, суд зменшує стягнення процентів до 1000 грн.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

У пункті 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" висловлено правову позицію згідно якої зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

У такому застосуванні суду слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом. Так, якщо зменшення позивачем розміру позовних вимог пов'язане з частковим визнанням та задоволенням позову відповідачем після подання позову, то судовий збір у відповідній частині покладається на відповідача. Або у разі коли в позові відмовлено, але з обставин справи вбачається, що спір доведено до судового розгляду внаслідок ухилення відповідача від розгляду претензії позивача, якщо вона пред'являлася (статті 6 - 8 ГПК), то судовий збір також покладається на відповідача.

Згідно вказаної вище правової позиції, суд покладає судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 1218 грн. на відповідача.

В судовому засіданні згідно з приписами ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення після закінчення розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, п.1 ст.80, 82, 83, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

1.Позов задовольнити частково.

2.Припинити провадження у справі в частині стягнення 4224 грн. основного боргу

3.Стягнути з відокремленої садиби (за межами населеного пункту) фермерського господарства "ІВРІС" (74502, Херсонська обл., Великолепетиський р-н, смт Велика Лепетиха, вул. Лазо, буд. 13 Б, ідентифікаційний код 35654443) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_1О.В." (09000, Київська обл., Сквирський р-н, м. Сквира, вул. Щорса, буд. 100, ) - 1000 грн. процентів та 1218 грн. витрат по сплаті судового збору.

4.В задоволенні решти позову відмовити.

5.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.02.2016 р.

Суддя Л.М. Немченко