ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16.02.2016р. Справа №905/3303/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ,

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», м.Маріуполь,

про стягнення 4281895,61 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1 гол. юрисконс.

від відповідача: не зявився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», м.Маріуполь про стягнення суми основного боргу у розмірі 2397703,14 грн, пені 585858,23 грн, 3% річних 63260,30 грн, 7% штрафу 167839,22 грн, збитків внаслідок інфляції 1067234,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. купівлі-продажу природного газу в частині проведення своєчасної та в повному обсязі оплати товару, що стало підставою для нарахування інфляційних збитків, 3% річних та неустойки.

Представник відповідача у судові засідання 19.01.2016р., 03.02.2016р., 16.02.2016р. не зявився, про розгляд справи був обізнаний, про що свідчать наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень №447, клопотання б/н від 18.01.2016р. про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи на п'ятнадцять днів.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що відповідач, зокрема, у судове засідання 16.02.2016р. на виклик суду не зявився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, суд зауважує, що у відповідності до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Статтею 3 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - це автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

У ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, з огляду на наведене вище, суд наголошує, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалою від 03.02.2016р. у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 06.12.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (продавець) та Приватним акціонерним товариством «Азовелектросталь» (покупець) було підписано договір купівлі-продажу природного газу №050/14-ПР.

За приписами п.1.1 вказаного договору продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД НОМЕР_1, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

За правилами п.2.1 договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. продавець передає покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. газ обсягом до 22500 тис. куб. м.

За змістом п.5.2 укладеного сторонами правочину до сплати за 1000 куб. м газу належить 4473,82 грн.

Додатковими угодами №1 від 31.01.2014р., №2 від 30.04.2014р., №3 від 27.05.2014р., №4 від 30.06.2014р., №5 від 30.09.2014р., №6 від 28.11.2014р., №7 від 30.12.2014р., сторони вносили зміни в п.5.2 договору №050/14-ПР від 06.12.2013р., внаслідок чого ціна на газ з 01.01.2014р. становила 4154,71 грн з ПДВ, а також тариф на послуги з транспортування газу 344,40 грн з ПДВ; з 01.04.2014р. - 5264,88 грн, а також тариф на послуги з транспортування газу 344,40 грн з ПДВ; з 01.05.2014р. - 6208,18 грн, а також тариф на послуги з транспортування газу 426 грн з ПДВ; з 01.06.2014р. - 6222,22 грн з ПДВ, а також тариф на послуги з транспортування газу 440,04 грн з ПДВ; з 01.09.2014р. - 6405,82 грн з ПДВ, а також тариф на послуги з транспортування газу 440,04 грн з ПДВ; з 01.11.2014р. - 6682,44 грн з ПДВ, а також тариф на послуги з транспортування газу 440,04 грн з ПДВ; з 01.12.2014р. - 7661,64 грн, а також тариф на послуги з транспортування газу 440,04 грн з ПДВ.

Відповідно до п.11.1 договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2014р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Як свідчать матеріали справи, на підставі договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. позивачем та відповідачем було підписано, зокрема, наступні акти приймання-передачі природного газу (з урахуванням послуги на транспортування):

- б/н від 28.02.2014р. у лютому 2014 року на суму 1059451,56 грн,

- б/н від 31.03.2014р. у березні 2014 року на суму 70713,21 грн,

- б/н від 30.11.2014р. у листопаді 2014 року на суму 2647796,55 грн,

- б/н від 31.12.2014р. у грудні 2014 року на суму 618623,79 грн.

Як зазначає позивач, відповідач встановлений договором обовязок по оплаті отриманого товару у повному обсязі та у передбачений договором строк не виконав, внаслідок чого Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» заявлено вимоги, зокрема, про стягнення основного боргу у розмірі 2397703,14 грн.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.6.1 договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За приписами п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відтак, зобовязання з оплати газу, мали бути виконані наступним чином:

- за поставкою лютого 2014 року на суму 1059451,56 грн 14.03.2014р. включно,

- за поставкою березня 2014 року на суму 70713,21 грн 14.04.2014р. включно,

- за поставкою листопада 2014 року на суму 2647796,55 грн 15.12.2014р. включно, з урахуванням того, що останній день строку (14.12.2014р.) припадав на вихідний день (ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України),

- за поставкою грудня 2014 року на суму 618623,79 грн 14.01.2015р. включно.

При цьому, як вказує позивач та проти чого відповідач в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечує, оплата поставленного у листопаді, грудні 2014 році газу здійснювалась відповідачем з порушенням строків, які встановлені договором №050/14-ПР від 06.12.2013р.

Як свідчать матеріали справи, заборгованість відповідача з урахуванням проведення оплат на суму 1998881,97 грн на теперішній час становить 2397703,14 грн.

Наразі, відомості про здійснення відповідачем на користь позивача оплат за договором №050/14-ПР від 06.12.2013р. на суму 1998881,97 грн містяться у довідках «Сальдо з 01.01.2014р. по 31.05.2015р.», «Операції з 01.01.2014р. по 31.05.2015р.» позивача, платіжній відомості розрахунків за договором №050/14-ПР від 06.12.2013р. відповідача, банківських виписках з особового рахунку Національної акціонерної компанії «Нафтогаз «Україна» за 28.01.2014р., 27.02.2014р., 29.10.2014р., 11.11.2014р., 27.11.2014р., 25.11.2014р. на загальну суму 1998881,97 грн.

За поясненнями позивача, які були надані у судовому засіданні 16.02.2016р., грошові кошти в рахунок погашення заборгованості в сумі 2397703,14 грн станом на 16.02.2016р. від відповідача не надходили.

Ухвалами господарського суду від 02.12.2015р., 19.01.2016р., 03.02.2016р. відповідача було зобовязано надати, в тому числі, докази часткової чи повної оплати відповідачем, визначеної позивачем заборгованості (за наявності).

Відповідач вимоги суду у визначеній частині не виконав, витребуваних судом документів не представив, наявність заборгованості в сумі 2397703,14 грн не спростував.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №050/14-ПР від 06.12.2013р. виконав належним чином, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» про стягнення 2397703,14 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 2, 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до п.7.2 договору №050/14-ПР від 06.12.2013р. у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 585858,23 грн пені, а саме:

- 422982,21 грн за період з 15.12.2014р. по 14.06.2015р. (поставка листопада 2014 року на суму 2647796,55 грн),

- 162876,02 грн за період з 15.01.2015р. по 14.07.2015р. (поставка грудня 2014 року на суму 618623,79 грн).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку пені з урахуванням приписів п.1.9 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» щодо не нарахування пені у день фактичної оплати, з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початку перебігу строку для нарахування неустойки за зобовязанням листопада 2014 року, суд дійшов висновку, що сума пені за простроченими зобовязаннями відповідача по оплаті газу, який було поставлено у листопаді - грудні 2014 року (в межах визначених позивачем періодів) становить 584593,45 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення 167839,22 грн штрафу, а саме:

- 124535,55 грн за період з 15.12.2014р. по 03.03.2015р. (поставка листопада 2014 року на суму 2647796,55 грн),

- 43303,67 грн за період з 15.01.2015р. по 14.07.2015р. (поставка грудня 2014 року на суму 618623,79 грн).

Дослідивши вказаний розрахунок, з огляду на те, що прострочення відповідача за вказаними поставками триває понад 30 днів, суд дійшов висновку про те, що позивач правомірно нарахував та заявив до стягнення 7% штрафу у розмірі 167839,22 грн.

При цьому, судом враховано, що наявність у розрахунку позивача помилки щодо визначення початку перебігу строку для нарахування неустойки за зобовязанням листопада 2014 року, не впливає на правомірність заявлення до стягнення штрафу у визначеному позивачем розмірі.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 63260,30 грн, а саме:

- 48108,26 грн за період з 15.12.2014р. по 08.11.2015р. (поставка листопада 2014 року на суму 2647796,55 грн),

- 15152,05 грн за період з 15.01.2015р. по 08.11.2015р. (поставка грудня 2014 року на суму 618623,79 грн).

Здійснивши перевірку вказаного розрахунку з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, а також з огляду на те, що позивач припустився помилки при визначенні початку перебігу строку для нарахування відсотків річних у листопаді 2014 року, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобовязання відповідача по оплаті газу, який було поставлено у листопаді - грудні 2014 року (в межах визначених позивачем періодів) дорівнює 63114,08 грн.

Крім того, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» просить стягнути з відповідача інфляційну складову боргу у розмірі 1067234,72 грн, а саме:

- 811347,31 грн за період з грудня 2014 року по вересень 2015 року (поставка листопада 2014 року на суму 2647796,55 грн),

- 255887,41 грн за період з січня 2015 року по вересень 2015 року (поставка грудня 2014 року на суму 618623,79 грн).

Дослідивши розрахунок інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд зазначає про наступне:

За приписами п.3.2 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

За висновками суду, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних збитків, вказаних правил враховано не було, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми інфляційної складової боргу. За розрахунком суду, стягненню з відповідача на користь позивача належать інфляційні втрати у розмірі 965490,69 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків неустойки, 3% річних, інфляційних втрат, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, суд дійшов висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення пені, інфляційної складової боргу та процентів річних підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 584593,45 грн, 965490,69 грн та 63114,08 грн відповідно. Крім того, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення штрафу у розмірі 167839,22 грн задовольняються судом у повному обсязі.

Згідно із ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 64228,43 грн, підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ до Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь», м.Маріуполь про стягнення суми основного боргу у розмірі 2397703,14 грн, пені 585858,23 грн, 3% річних 63260,30 грн, 7% штрафу 167839,22 грн, збитків внаслідок інфляції 1067234,72 грн, задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Азовелектросталь» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» суму основного боргу - 2397703,14 грн, пеню 584593,45 грн, 3% річних 63114,08 грн, 7% штрафу 167839,22 грн, збитки внаслідок інфляції 965490,69 грн, а також судовий збір в сумі 62681,10 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 16.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 22.02.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця