ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2016 р.Справа № 915/1710/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.

при секретарі судового засідання: Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 84 від 29.01.2016)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Миколаївської області від "10" грудня 2015 року, повний текст якого складено та підписано "14" грудня 2015 року

по справі № 915/1710/15

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення 34 000,00 грн.

В С Т А Н О В И В :

24.09.2015 року Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернулась до господарського суду Миколаївської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (далі по тексту - відповідач) про стягнення неустойки у сумі 34 000,00 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати понесені при розгляді справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач після припинення дії Договору оренди НОМЕР_1, саме з 01.04.2014 року не звільнив торгове місце та не демонтував улаштований контейнер, чим порушив умови ст.785 ЦК України, у зв'язку з чим позивач за період з 01.04.2014 року по день звернення до суду, нарахував неустойку.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 10.12.2015 року по справі № 915/1710/15 (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 було відмовлено.

Такий висновок суду мотивований тим, що позивачем не було надано до суду відповідних доказів та підтвердження того, що контейнер, який знаходиться на території торговельного комплексу ФОП ОСОБА_3 належить саме відповідачу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, у зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

На думку апелянта, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, встановлення саме відповідачем торгівельного контейнеру, яким останній користувався та сплачував орендні платежі, згідно п.2.1 Договору оренди.

Крім того скаржник зазначає, що судом першої інстанції не було покладено на позивача обов'язок надати докази належності контейнеру відповідачу, оскільки ухвали суду про відкладання не містять таких вимог.

Також апелянт зазначає, що судом під час прийняття оскаржуваного рішення не надано належної оцінки доказами у сукупності, чим порушено вимоги ч.1 ст.43 ГПК України, оскільки факт встановлення відповідачем контейнеру підтверджується Актами від 05.06.2014 та 15.09.2015, касовими ордерами № 142 від 13.03.2014, № 175 від 08.04.2014, умовами п.п.1.1-1.4 Договору оренди.

Відповідач в судове засідання 18.02.2016 року не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, про що свідчить відповідне поштове повідомлення . В свою чергу, від відповідача надійшли до суду апеляційної інстанції заперечення, згідно з якими просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Крім того, 17.02.2016 року ФОП ОСОБА_4 направило до суду апеляційної інстанції телеграму, згідно якої просила апеляційну скаргу розглянути за відсутністю відповідача, у зв'язку з хворобою.

За таких обставин, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника відповідача.

09.02.2015 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про приєднання доказів по справі, з якої скаржник просить залучити до матеріалів справі Акт від 18.01.2016 року про звільнення торгівельного місця НОМЕР_1 та фото таблицю № 1.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу, заперечення на неї, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України, апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного провадження, 01.03.2014 між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (орендар) було укладено Договір оренди торгівельного місця НОМЕР_1 (далі - Договір), у відповідності до п.1.1 якого, орендодавець передає орендареві в оренду торгове місце НОМЕР_1 площею 15 метрів квадратних, згідно схеми установки торгових місць, що знаходиться у володінні орендодавця.

У відповідності до п.1.2 Договору, торгове місце надається в оренду строком на один рік з метою установки на ньому об'єктів типу "контейнер", торгових павільйонів, торгових наметів. Зовнішній вигляд встановленого об'єкту узгоджується з орендодавцем (п. 1.2.1 Договору).

Відповідно до п. 1.4 Договору, місцезнаходження торгового місця - на території торгового комплексу СПД ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. Зі зміною адреси на АДРЕСА_2.

Згідно п. 2.1 Договору, орендна плата за користування торгового місця, за даною угодою встановлюється у розмірі 1000,00 грн. в місяць. Орендна плата вноситься орендарем не пізніше 7 чисел кожного минулого місяця.

Форма розрахунку готівкою в касу бухгалтерії 2-поверх магазину "Лілія" СПД ОСОБА_3. (п. 2.2 Договору).

Пунктом 4.2 Договору визначено, що Договір можливо, розірваний орендодавцем у випадку: невиконання орендарем умов цього Договору; у випадку несплати оренди в строк; любою із сторін з відома орендодавця; орендодавцем у разі закінчення терміну дії цього Договору попередивши про це орендаря в триденний термін.

Усі проведені орендарем роботи по благоустрою території, а також проведені ним підземні і наземні комунікації є власністю орендодавця. Передача торгівельного місця в оренду не спричиняє передачу орендарю права власності на майно. Передача об'єкта в оренду не може бути підставою для закріплення за орендарем права власності на землю будь - яким способом. Орендар, не має права робити без письмового дозволу орендодавця капітальне або інше будівництво на орендованій ділянці. Орендар зобов'язаний неухильно виконувати вимоги орендодавця по звільненню займаного торгового місця в строк, вказаного в повідомленні (п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5 Договору).

У відповідності до п. 5.1 Договору, цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 01 березня 2015 року.

Договір оренди торгівельного місця НОМЕР_1 від 01.03.2014, був розірваний з 01.04.2014 року, про що міститься напис на самому договорі з підписами та печаткою та не заперечується сторонами під час розгляду справи.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_3 на підставі рішення Первомайської міської ради від 18.07.2003 року № 18 та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.10.2003 року, є власником земельної ділянки площею 0,0446 га у межах згідно з планом, яка розташована у АДРЕСА_3 (а.с.21).

З наявних в матеріалах справи завірених копій прибуткових касових ордерів вбачається, що в період дії Договору оренди, відповідачем кожного місяця сплачувалась орендна плата відповідно до п.п.2.1, 2.2 Договору (а.с.13-20).

10.07.2014 року позивачем була направлена на адресу відповідача вимога (про звільнення торгового місця НОМЕР_1 та про сплату збитків), відповідно до якої просив звільнити торгове місце НОМЕР_1 площею 15 кв.м. належного ФОП ОСОБА_4 торгового павільйону та передати звільнене торгове місце за відповідним актом ФОП ОСОБА_3; сплатити на користь ФОП ОСОБА_3 завдані збитки з розрахунку 33,33 грн. за кожний день зайняття торгового місця НОМЕР_1, починаючи з дати припинення договору. Також вимогою повідомлено відповідача, що у разі нездійснення зазначених вимог, ФОП ОСОБА_3 змушена бути звернутися до суду. Зазначена вимога було направлена поштою на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення до цінного листа (а.с.26-27).

Аналогічна вимога (про звільнення торгового місця НОМЕР_1 та про сплату збитків) була повторно направлена на адресу відповідача 05.06.2015 року за вих.№05/06-1 (а.с.24).

Між тим, такі вимоги позивача залишені ФОП ОСОБА_4 без відповіді та задоволення, що і стало підставою для звернення ФОП ОСОБА_3 до суду з відповідним позовом.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 та вважає, що доводи, заперечення і вимоги, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Положення ст.ст. 173, 193, 198, 199 Господарського кодексу України визначають, що господарськими зобов'язаннями, включаючи виконання грошових зобов'язань, визначаються зобов'язання, що виникають між суб'єктами господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, які можуть виникати безпосередньо із закону, іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність договору. При цьому, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, у встановлений строк, відповідно до закону, інших правових актів, статуту, Цивільного кодексу України. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами, договорами, статутними та уставними документами. Зобов'язана сторона має право відмовитися від виконання зобов'язання в разі неналежного виконання другою стороною обов'язків, що є необхідною умовою виконання.

Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням з правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, статуту товариства, Закону України „Про господарські товариства", інших законодавчих актів.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. (статті 525, 625 Цивільного кодексу України).

Статтею 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (пункти 1-2, 6).

Підставою заявленого позову визначено невиконання відповідачем договірних зобов'язань за укладеним договором оренди в частині не звільнення орендованого торгового місця після припинення дії Договору оренди , з чим пов'язується обов'язок орендаря сплатити вартість неустойки у розмірі подвійної плати за користування об'єктом оренди у відповідності із ст. 785 ЦК України.

Договір оренди від 01.03.2014, був розірваний з 01.04.2014 року, про що міститься напис на самому договорі з підписами та печаткою, у відповідності до положень ч.3 ст.291 ГК України.

Згідно із частиною першою статті 795 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом 4.5 Договору оренди передбачено, що Орендар зобов'язаний неухильно виконувати вимоги орендодавця по звільненню займаного торгового місця в строк, вказаного в повідомленні.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно з статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Положення ст. 795 ЦК України не регулюють та не визначають підстав поновлення чи продовження договору, строк дії якого закінчився, і який в силу положень договору (п. 5.1) та закону (ч. 1 ст. 598 ЦК України, ст. 291 ГК України) є розірваним.

Згідно положень ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Як було зазначено вище, та підтверджено в ході апеляційного провадження, Договір оренди торгівельного місця НОМЕР_1 від 01.03.2014 є розірваний з 01.04.2014 року.

Повідомлення про звільнення торгового місця НОМЕР_1 були направлені орендодавцем на адресу орендаря 10.07.2014 року та 05.06.2015 року. Проте у в'язку з тим, як стверджує позивач, відповідач не звільнив торгове місце та не передав його за відповідним актом, ФОП ОСОБА_3 нарахував відповідачу за період з 01.04.2014 року по 24.09.2015 (день звернення до суду) 34 000,00 грн. у відповідності до положень ст.785 ЦК України, а саме неустойку у розмірі подвійної плати, про що свідчить розрахунок (а.с.9).

Умовами договору сторонами не передбачено, що торгове місце має бути передане орендодавцю за відповідним актом.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів встановлення ФОП ОСОБА_4 після укладання Договору оренди контейнеру та доказів того, що відповідач є власником вказаного контейнеру, з огляду на наступне.

З письмових пояснень представників сторін, які наявні в матеріалах справи вбачається, що власником контейнеру за Договором купівлі-продажу від 04.05.2001 року є інші фізична особа (ФОП ОСОБА_6.).

Між тим, під час розгляду апеляційної скарги, від представника ФОП ОСОБА_3 надійшла заява про приєднання доказів по справі, відповідно до якої зазначено, що після прийняття судового рішення та після подання апеляційної скарги, відповідач - ФОП ОСОБА_4 звільнила торгівельне місце НОМЕР_1 шляхом демонтажу на ньому контейнеру, про що складений Акт від 18.01.2016 та додана фототаблиця № 1.

Зазначений Акт був підписаний головним бухгалтером та електриком, і не містить інформації та з пояснень представника позивача невідомо, хто саме демонтував контейнер та звільнив торгове місце НОМЕР_1.

Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду України (судова палата у господарських справах) від 19.08.2014р. № 5015/4879/12|3-70гс14, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов'язку не виконав.

У постанові від 02.09.2014р. (справа № 3-85гс14) Верховним Судом України вказано, що для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивач, у відповідності до вимог ст.33, 34 ГПК України, не надав певних засобів доказування в підтвердження обставин, що контейнер належить відповідачу та те, що саме ним було встановлено контейнер на торгівельному місці НОМЕР_1 на території Торгового комплексу СПД ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, зі зміною адреси на АДРЕСА_2.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що усі доводи, заперечення та вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, безпідставними та підлягають відхиленню з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів до суду апеляційної інстанції не надав, а тому зазначені вище факти скаржником під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції нічим спростовані не були, а відповідно, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу і не були доведені ті обставини, на які скаржник посилався як на підставу своїх вимог, доводів і заперечень.

Вищезазначене повністю спростовує доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, на підставі чого судова колегія дійшла до висновку про правомірність та обґрунтованість винесеного місцевим господарським судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_3 у повному обсязі.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Миколаївської області від 10.12.2015 року по справі № 915/1710/15 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 - без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від „10" грудня 2015 року по справі № 915/1710/15 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „19" лютого 2016 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров