ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Справа № 902/668/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Катеринчук Л.Й. (головуючого),
Куровського С.В., Ткаченко Н.Г.
розглянувши касаційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго"
на постанову та рішенняРівненського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року Господарського суду Вінницької області від 23.06.2015 року
у справі Господарського суду № 902/668/15 Вінницької області
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "СД-Інтергалко"
доКомунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго"
про стягнення 102 356 грн. заборгованості
за відсутності явки в судове засідання представників сторін,

В С Т А Н О В И В :

ухвалою Господарського суду Вінницької області від 15.05.2015 року порушено провадження у справі №902/668/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "СД-Інтергалко" (далі - позивача) до Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" (далі - відповідача) про стягнення 102 356 грн. заборгованості (а.с. 1).

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 23.06.2015 року (суддя Маслій І.В.) позов задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача 102 356 грн. орендної плати та 2 047, 12 грн. витрат зі сплати судового збору (а.с. 94 - 97).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції від 23.06.2015 року та прийняти нове про відмову у задоволенні позову, мотивуючи порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та невідповідністю його висновків фактичним обставинам справи, а саме умовам додаткової угоди між сторонами від 05.06.2014 року про відсутність боргу та про неналежну оцінку судом першої інстанції доказів на підтвердження правомочності арбітражного керуючого Будза О.М. представляти ТОВ "СД-Інтергалко".

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року (колегія суддів у складі: головуючого судді - Огороднік К.М., суддів: Дужич С.П., Коломис В.В.) апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2015 року у даній справі - без змін (а.с. 145 - 146).

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, відповідач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду від 15.09.2015 року та рішення суду першої інстанції від 23.06.2015 року, аргументуючи порушенням судами першої та апеляційної інстанції положень статті 605 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що полягало у неналежній оцінці умов додаткової угоди між сторонами від 05.06.2014 року про відсутність боргу.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку постанову апеляційного суду від 15.09.2015 року та рішення суду першої інстанції від 23.06.2015 року на предмет повноти встановлених обставин справи та правильності їх юридичної оцінки, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.

Статтями 626, 627, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частинами 2 - 4 статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються, якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом розірвання договору припиняє його дію на майбутнє. але не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачених для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, з огляду на характер цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання.

Отже, домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури платежів.

Така правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України відповідно до Постанови №12/004 від 19.12.2011 року у справі №7/114/10 у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною 1 статті 32, частиною 1 статті 33 та частиною 2 статті 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 01.06.2011 року між ТОВ фірма "СД-Інтергалко" (орендодавець) та КП "Вінницяоблтеплоенерго" (орендар) укладено договір оренди обладнання №1 (а.с. 33 - 38), за умовами якого орендодавець зобов'язується передати орендареві, а орендар зобов'язується прийняти в строкове платне користування обладнання та сплачувати орендодавцеві орендну плату, що складає 20 611, 20 грн. з урахуванням ПДВ та сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця в строк до 10 числа поточного місяця; розмір орендної плати може переглядатися за згодою сторін один раз протягом одного року (пункти 1.1., 5.1. - 5.3. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пунктів 3.1., 3.2 договору, обладнання, що орендується, повинно бути передано орендодавцем та прийнято орендарем протягом 10 календарних днів з моменту набрання чинності цього договору за адресою м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 108; передання обладнання, що орендується, в оренду здійснюється за актом передавання-приймання; обладнання, що орендується, вважається переданим орендареві з дати підписання акта передання-приймання; строк оренди згідно договору складає 10 календарних років з дати прийняття обладнання, що орендується, за актом передання-приймання; відповідно до пунктів 4.2, 4.3 договору, строк оренди може бути скорочений лише за згодою сторін.

Судами встановлено, що згідно з пунктом 7.1 договору, орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, а після закінчення строку оренди - протягом 10 днів повернути обладнання, що орендується, орендодавцю разом з технічною документацією за актом передання-приймання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав, а відповідач прийняв у тимчасове користування обладнання в кількості 37 штук загальною оціночною вартістю 412 237 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи актом передання-приймання, який підписаний сторонами спору (а.с 81 - 82).

Судами встановлено, що з моменту укладення договору по січень 2013 року розрахунки за оренду обладнання проводились вчасно та в повному обсязі, але починаючи з січня 2013 року розрахунки за оренду обладнання почали здійснюватись відповідачем несвоєчасно та в неповному обсязі, в результаті чого в останнього перед позивачем утворилась заборгованість в розмірі 102 356 грн. за період з січня 2013 року по серпень 2014 року.

Судами враховано, що 01.08.2014 року сторони припинили дію договору оренди обладнання №1 від 01.06.2011 року, на підставі чого відповідач повернув позивачу орендоване обладнання, однак, останній не підписав акт приймання-передачі. Факт повернення орендованого обладнання підтверджується укладеним між позивачем та ТОВ "Вінтеа" договором оренди обладнання №08-1 від 20.08.2014 року, відповідно до якого останнє отримало від позивача обладнання в кількості 37 шт. Найменування обладнання згідно з актом від 01.09.2014 року повністю збігається з актом передачі обладнання відповідачу (а.с. 84 - 91).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем направлено на адресу відповідача претензію №114 від 15.12.2014 року з вимогою погасити заборгованість по орендній платі за обладнання в розмірі 102 356 грн. за період оренди з січня 2013 року по 01.08.2014 року (а.с. 29 - 31), однак претензія задоволена не була, що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановлених обставин невиконання відповідачем в порушення положень статті 526 ЦК України та статті 193 ГК України зобов'язань зі сплати орендних платежів (починаючи з січня 2013 року) на суму 102 356 грн., що виникли за період до моменту розірвання спірного договору.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції за змістом оскаржуваного рішення від 23.06.2015 року та не знайшов правових підстав для його зміни чи скасування.

Апеляційним судом спростовані посилання скаржника, що позивачем не надано доказів на підтвердження повноважень та правомочності Будза О.М., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 13.11.2014 року постановою Господарського суду Вінницької області у справі №902/871/14 ТОВ Фірма "СД-Інтергалко" визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Будза О.М., який відповідно до статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута та в тому числі пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості.

Також, апеляційним судом спростовані доводи скаржника щодо звільнення відповідача від виконання грошових зобов'язань перед позивачем через укладення додаткової угоди №1 від 05.06.2014 року, оскільки за приписами статті 653 ЦК України припинення зобов'язання можливе за умови його належного виконання, що проведено належним чином, отже відповідач не звільняється від виконання зобов'язання за договором оренди №1 від 01.06.2011 року. Також, суди не встановили за умовами додаткової угоди обставин прощення боргу за зобов'язаннями відповідача, які випливали з оренди майна до моменту припинення договору оренди.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, а доводи скаржника про неналежну оцінку обставин справи з посиланням на докази, прийняті до уваги судами першої та апеляційної інстанцій та спростовані судами, зводяться до намагання переконати касаційний суд здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 1117 ГПК України, а отже, такі доводи є необґрунтованими.

З огляду на таке, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року та рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2015 року у даній справі прийняті з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому правові підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Комунального підприємства "Вінницяоблтеплоенерго" залишити без задоволення.

2. Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 15.09.2015 року та рішення Господарського суду Вінницької області від 23.06.2015 року у справі №902/668/15 залишити без змін.

Головуючий Л.Й. Катеринчук

Судді С.В. Куровський

Н.Г. Ткаченко