РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2016Справа №910/10715/15

За позовом Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про стягнення 27 157,54 грн..

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Тулінов І.І. - довіреність №39 від 06.01.2016 року;

від відповідача: ОСОБА_3 - довіреність від 03.12.2014 року;

Обставини справи :

У квітні 2015 року міське комунальне підприємство "Дніпропетровський електротранспорт" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, просило стягнути з відповідача 23 947,96 грн. основного боргу, 1 579,95 грн. пені, 1 454,91 грн. інфляційних втрат, 174,72 грн. 3% річних.

Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 224 від 31.12.2013 року щодо оплати наданих послуг.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року (суддя Чинчин О.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 року (головуючий Андрієнко В.В., судді Буравльов С.І., Шапран В.В.) позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 23 947,96 грн. основного боргу, 1579,95 грн. пені, 1 454,91 грн. інфляційних втрат, 174,72 грн. 3% річних. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.11.2015 року у справі №910/10715/15 рішення господарського суду міста Києва від 27.05.2015 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.09.2015 року у справі № 910/10715/15 скасовано; справу №910/10715/15 передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Розпорядженням керівника апарату господарського суд м. Києва №04-23/2028 від 03.12.2015 року "щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ", у зв'язку з поверненням Вищим господарським судом України справи №910/10715/15 до Господарського суду міста Києва, призначено повторний автоматичний розподіл справи, за наслідками якого справу було призначено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.12.2015 року (суддя Якименко М.М.) прийнято справу №910/10715/15 до свого провадження, розгляд справи призначити на 19.01.2016 року.

11.01.2016 року через канцелярію Господарського суду . Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

18.01.2016 року через канцелярію Господарського суду Києва відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 19.01.2016 року представник позивача подав письмові пояснення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.01.2016 року відкладено розгляд справи на 02.02.2016 року.

В судовому засіданні 02.02.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 02.02.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.12.2014 року між Міським комунальним підприємством "Дніпропетровський електротранспорт" (далі по тексту - позивач, виконавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено Договір №224 на право використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу "конвексборд" (далі по тесту - Договір), предметом якого є надання Замовникові права на використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу "конвексборд", кожне розміщення Конструкції оформлюється дозволом виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, додатковою угодою до даного Договору, у якій зазначені місце розташування, строки.

Відповідно до 3.1 Договору загальна сума Договору визначається сумами всіх додаткових угод до Договору.

Згідно з п.3.3 Договору плата за використання опор контактної мережі здійснюється помісячно, на умовах 100% передоплати, сума якої вказана у протоколі договірної ціни (Додаток №1). Сторони підписують акти приймання - здачі наданих послуг в останній день поточного місяця.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати наданих послуг Замовник оплачує Виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості (яка виникла при порушенні пп.3.3, 3.4 Договору), що діяла на момент заборгованості, за кожний день прострочення оплати.

Договір набуває чинності з 01.01.2014 року і діє до 31.12.2014 року, але в будь - якому випадку разі до повного виконання взятих на себе зобов'язань Сторонами по даному Договору. (п.5.1 Договору)

Додатком №1 до Договору сторони узгодили вартість послуг.

Відповідно до п.5.2 Договору усі зміни, додатки й доповнення до Договору дійсні у випадку, якщо вони оформлені в письмовій формі й підписані повноважними представниками Сторін.

Додатковими угодами №3 від 13.05.2014 р., №5 від 17.09.2014 р., №6 від 17.09.2014 р. до Договору сторони змінили вартість надання послуг, вищевказані додаткові угоди не визнавались недійсними, а тому є дійсними та обов'язковими для кожної із Сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору Позивачем надано право на використання опор контактної мережі для розміщення рекламних засобів типу "конвексборд", а Відповідачем в свою чергу прийняті вказані послуги, що підтверджується Актами приймання-здачі наданих послуг за період вересень 2014 р. - жовтень 2014 р. на загальну суму в розмірі 27 447,96 грн., які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень.

Позивачем виставлені відповідачу рахунки-фактури на оплату №356 від 02.10.2014 р. на суму 14 131,84 грн. та №359 від 02.10.2014 р. на суму 13 316,12 грн.

Відповідачем здійснено частково оплату отриманих послуг на суму 3 500,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що відповідач в порушення зобов'язання щодо оплати вартості послуг, відповідно до умов Договору, не сплатив на користь позивача 23 947,96 грн., на підтвердження іншого суду не надано жодних доказів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконала належним чином, надала відповідачеві послуги за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору не в повній мірі сплатив на користь позивача вартість отриманих послуг на має заборгованість в розмірі 23 947,96 грн.

07.10.2014 року Позивачем був надісланий на адресу Відповідача лист №1489/1 про розірвання Договору з 21.10.2014 року, в якому також зазначено про наявність заборгованості за вересень 2014 р. у розмірі 10 631,84 грн. та за жовтень 2014 р. у розмірі 13 316,12 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 07.10.2014 р. та фіскальним чеком.

Суд зазначає, що Відповідачем в обґрунтування заперечень був наданий лист Позивача №1489/1 від 07.10.2014 року про розірвання Договору №224 від 31.12.2013 р. з 13.10.2014 року, в якому зазначено про наявність заборгованості за вересень 2014 р. у сумі 10 512,24 грн. та за жовтень 2014 р. у сумі 7 889,81 грн.

Відповідно до п.5.3 Договору, Договір може бути розірваний на вимогу однієї зі Сторін у випадку невиконання іншою стороною своїх зобов'язань за даним Договором, з повідомленням про це за 10 календарних днів до моменту розірвання Договору, за винятком випадків, передбачених у даному Договорі.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивач на виконання п.5.3 Договору надіслав на адресу Відповідача повідомлення про розірвання спірного Договору з 21.10.2014 року, а не з 13.10.2014 р., як помилково вважає Відповідач з посиланням на лист Виконавця від 07.10.2014 р. за вих. №1489/1, оскільки таке повідомлення має бути надіслано за 10 календарних днів до моменту розірвання Договору, а тому, за таких підстав, Договір є розірваним саме з 21.10.2014 р. За таких підстав, Суд не приймає до уваги лист Позивача №1489/1 від 07.10.2014 року про розірвання Договору №224 від 31.12.2013 р. саме з 13.10.2014 року у зв'язку з вищевикладеними та оціненими Судом доказами.

Отже, Суд зазначає, що Відповідач, в порушення вищезазначених норм ЦК України та умов Договору, не здійснив оплату наданих та прийнятих послуг в повному обсязі, тобто не виконав свої зобов'язання належним чином, та має заборгованість перед позивачем в розмірі 23 947,96 грн.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 23 947,96 грн. - суми основного боргу, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення сплати вартості отриманих послуг, а тому позивач, керуючись п. 4.1. Договору просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 1 579,95 грн.

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати наданих послуг Замовник оплачує Виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості (яка виникла при порушенні пп.3.3, 3.4 Договору), що діяла на момент заборгованості, за кожний день прострочення оплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань в розмірі 1 579,95 грн., нараховані відповідно до законодавства, тому підлягають задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 1 454,91 грн. - інфляційних втрат, 174,72 грн. - 3% річних.

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. М 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 1 454,91 грн. - інфляційних втрат, 174,72 грн. - 3% річних, нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача .

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (04111, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" (49038, Дніпропетровська обл., місто Дніпропетровськ, ПРОСПЕКТ КАРЛА МАРКСА, будинок 119А; ) 23 947 (двадцять три тисячі дев'ятсот сорок сім) грн. 96 коп. - суми основного боргу, 1 579 (одну тисячу п'ятсот сімдесят дев'ять) грн. 95 коп. - пені, 1 454 (одну тисячу чотириста п'ятдесят чотири) грн. 91 коп. - інфляційних втрат, 174 (сто сімдесят чотири) грн. 72 коп. - 3% річних, 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.02.2016 року.