ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 лютого 2016 р. Справа № 903/1322/15
Господарський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича

секретар судового засідання Шевчук С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 Манаф-кизи (представник за дов. №7177/08 від 31.122015 р.)

відповідач: н/з

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні господарського суду Волинської області справу за позовом державного комунального підприємства «Луцьктепло» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 153961,02 грн.

В судовому засіданні 17.02.2016 р. у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ВСТАНОВИВ:

Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» звернулось в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення 81907,74 грн.

Позов мотивувало тим, що 20.02.2013 р. між державним комунальним підприємством «Луцьктепло» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір поставки №20/02-13/180.

На виконання умов договору державне комунальне підприємство «Луцьктепло» перерахувало фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 попередню оплату на загальну суму 105245,00 грн., що підтверджується видатковими накладними наявними в матеріалах справи.

Відповідачем частково здійснено поставку товару на загальну суму 61150,00 грн. даний факт підтверджується видатковими накладними.

Беручи до уваги викладене, державне комунальне підприємство «Луцьктепло» просило суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 81907,74 грн. з них: 44095,00 грн. основного боргу, 34498,08 грн. інфляційних втрат, 3314,16 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 18.01.2016 р. прийнято заяву позивача про збільшення розміру позовних вимогу, а тому має місце нова ціна позову, а саме 153961,02 грн. з них: 82295,00 грн. основного боргу, 65558,76 грн. інфляційних втрат, 6107,26 грн. 3% річних.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала на виконання вимог ухвали суду подала документи.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Ухвала суду повернулась з відміткою пошти "За закінченням терміну зберігання".

Варто зазначити, що до повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій (п. 19 інформаційного листа Вищого господарського суду від 13.08.2008 р., № 01-8/482 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у першому півріччі 2008 року").

Крім того, відповідно до п. 4 інформаційного листа від 02.06.2006 N 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році", примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням приписів ст. 64 ГПК України, вважається, що ухвала суду від 02.02.2016 р. вручена відповідачу належним чином.

Явка сторін обов'язковою не визнавалась. Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні за відсутності відповідача, за наявними матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 20.02.2013 р. між державним комунальним підприємством «Луцьктепло» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір поставки №20/02-13/180 (а.с.9).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 144 ГК, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать. Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з договору. Між сторонами зобовязання виникли з договору від №20/02-13/180 (а.с. 9).

Правочином, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до п.1.1. договору постачальник зобовязується передати у власність покупцеві продукцію визначену у п. 1.2. цього договору, а покупець зобовязується прийняти і оплатити продукцію.

У відповідності до п. 4.2. розрахунок за отриману продукцію між постачальником і покупцем проводиться на підставі рахунків шляхом 100 % попередньої оплати на розрахунковий рахунок постачальника.

На виконання умов договору позивач перерахував на рахунок відповідача 143445,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 737 від 20.02.2013 р. на загальну суму 25245,00 грн., № 245 від 05.04.2013 р. на загальну суму 24000,00 грн., № 867 від 20.05.2013 р. на загальну суму 56000,00 грн., №1991 від 18.07.2013 р. на загальну суму 24000,00 грн., № 326 від 12.04.2013 р. на загальну суму 14200,00 грн.

Відповідач частково виконав умови договору, а саме поставив продукцію на загальну суму 61150,00 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 90 від 05.04.2013 р. на загальну суму 22950,00 грн., №115 від 14.05.2013 р. на загальну суму 14200,00 грн., №197 від 26.06.2013 р. на загальну суму 24000,00 грн. (а.с.13-15).

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 144 ГК України, майнові права та майнові обовязки субєктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

У відповідності до ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст.193 ГК України та ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобовязання. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Претензією №3049 від 07.05.2015 р. позивач вимагав у відповідача повернути йому отриману суму попередньої плати (а.с.16).

Згідно ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Відповідач станом на день розгляду справи доказів належного виконання своїх зобов'язань щодо оплати заборгованості за поставлений товар не надав, доводи позивача не спростував.

Беручи до уваги викладене з врахуванням поданої позивачем бухгалтерської довідки сума попередньої оплати (основного боргу) підтверджуються матеріалами справи, підставна та підлягає до стягнення з відповідача в повному обсязі в розмірі 82295,00 грн.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 65558,76 грн. інфляційних втрат та 6107,26 грн. 3% річних, слід зазначити наступне.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як слідує з постанови Верховного суду України 6-90цс13 від 16.09.2014 р. стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар.

Стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором, не вважається грошовим зобовязанням у розумінні ст. 625 ЦК України.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у стягненні з відповідача 34498,08 грн. інфляційних втрат та 3314,16 грн. 3% річних слід відмовити.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 153961,02 грн. підлягають частковому задоволенню в сумі 82295,00 грн. попередньої оплати, а в частині стягнення 71666,02 грн., з них 65558,76 грн. інфляційних втрат та 6107,26 грн. 3% річних слід відмовити.

Оскільки, спір до суду доведений з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору, пропорційно розміру задоволених вимог, в сумі 1235,78 грн. (82295,00*2309,42/153961,02) згідно ст. 49 ГПК України слід покласти на нього.

Керуючись ст. ст. 22, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь державного комунального підприємства Луцьктепло 82295,00 грн. (вісімдесят дві тисячі двісті девяносто пять гривень) попередньої оплати, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1234,42 грн. (одну тисячу двісті тридцять чотири гривні сорок дві копійки).

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається через господарський суд Волинської області до Рівненського апеляційного господарського суду протягом 10 днів з моменту підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.02.2016 р.

Суддя І. О. Гарбар