РІШЕННЯ

"04" лютого 2016 р.Справа № 921/1159/15-г/6

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Фермерського господарства "Зарваниця Агро" (с. Зарваниця, Теребовлянський район, Тернопільська область, 48143)

до відповідача ОСОБА_1 сільської ради (с. Гвардійське, Теребовлянський район, Тернопільська область, 48141)

про визнання права власності на нежитлове приміщення.

За участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2

відповідача - не з'явився.

Суть справи:

Фермерське господарство "Зарваниця Агро" звернулось в господарський суд Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 сільської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення.

Розгляд справи, призначений вперше на 14 січня 2016 року було відкладено на 28 січня 2016 року, а пізніше на 04 лютого 2016 року.

В засідання уповноважений представник відповідача жодного разу не з'явився. Разом з тим, до початку судового розгляду ОСОБА_1 сільською радою через канцелярію суду подано письмову заяву, у якій орган місцевого самоврядування позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення, а також просить суд розглядати справу без участі її повноважного представника.

При даних обставинах, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними документами.

В засіданні представнику позивача розяснено належні йому права та обовязки, передбачені ст.ст. 20,22,81-1 ГПК України.

За відсутності відповідного клопотання, аудіозапис судового засідання не здійснювався.

Визнання відповідачем позову не суперечить законодавству, не порушує прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб, а від-так, згідно ст.ст.22,78 ГПК України є підставою для задоволення позову.

Обґрунтованість заявлених вимог підтверджується також і зібраними у справі доказами. Так, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, судом встановлено:

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно за індексним №42695414 від 22 серпня 2015 року, у власності ФГ "Зарваниця Агро" знаходиться земельна ділянка з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,04 га кадастровий № :02:001:0003, розташована по вул. Центральна, 11а, в с. Гвардійське, Теребовлянського району, Тернопільської області.

Як вбачається з кадастрового плану, з трьох сторін земельна ділянка за кадастровим № :02:001:0003 межує з іншою земельною ділянкою, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,21 га кадастровий № :02:001:0004, розташована по вул. Центральна, 11, в с. Гвардійське, Теребовлянського району, Тернопільської області, що теж належить на праві власності ФГ "Зарваниця Агро" (копія свідоцтва про право власності за індексним №42694664 від 22 серпня 2015 року наявна у матеріалах справи).

Щодо іншої межі ділянки позивача, то вона відокремлює її від земель ОСОБА_1 сільської ради (відповідача у справі).

Ділянки площею 0,04 га кадастровий № :02:001:0003 та 0,21 га кадастровий № :02:001:0004 раніше складали одну площею 0,25 га кадастровий №612081700:02:001:0433, яку позивач придбав у громадянки ОСОБА_3 (за договором купівлі-продажу від 01 квітня 2013 року.

В подальшому, за згодою позивача (заява від 16 червня 2015 року) ділянку площею 0,25 га було поділено на дві вищезгадані.

Згідно Технічного паспорта на громадський будинок, виготовлений станом на 15 вересня 2015 року, за адресою вул. Центральна, 11а, в с. Гвардійське, Теребовлянського району, Тернопільської області, на земельній ділянці за кадастровим № :02:001:0003 розташовано пункт реалізації харчових напівфабрикатів загальною площею 113,5 кв.м.

Атестованим експертом ОСОБА_4 (копія кваліфікаційного сертифікату серії АЕ №001976) 25 січня 2016 року виконано звіт про проведення технічного обстеження об'єкта нерухомості: Пункту реалізації харчових напівфабрикатів (літера "А"), загальною площею 113,5 м2, що знаходиться за адресою вул. Центральна, 11а, в с. Гвардійське, Теребовлянського району, Тернопільської області.

За результатами технічного обстеження експертом зроблено висновок про відповідність обєкта санітарно-гігієнічним вимогам і пожежній безпеці та можливість його надійної та безпечної експлуатації.

Згідно з поясненнями представника позивача, пункт реалізації харчових напівфабрикатів збудовано ним ще у 2010 році. Оскільки гроші за земельну ділянку по договору від 01 квітня 2013 року громадянка ОСОБА_3 отримала раніше (п.5 договору), вона дозволила проводити будівельні роботи ще до його підписання. Адреса місцезнаходження продавця ділянки невідома.

Зведений обєкт є новобудовою.

Відповідно до пояснень представника позивача та звіту про проведення технічного обстеження об'єкта нерухомості, проектна та робоча документація на будівлю не виготовлялась, дозвільні документи на будівництво не отримувались.

Викликана на вимогу суду експерт ОСОБА_4 в засіданні 04 лютого 2016 року пояснила, що компетенцію експерта щодо об'єктів самочинного будівництва визначено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 79 від 24.04.2015 р. Спірний обєкт є новобудовою, будівля ІІ категорії складності, до будівництва якого особливі вимоги, в тому числі екологічні не ставляться, будівля відповідає вимогам її можливого використання.

Як вбачається із письмових заяв ОСОБА_5, ОСОБА_6, проти розташування пункту реалізації харчових напівфабрикатів ці землекористувачі не заперечують. Хоча їх ділянки безпосередньо і не межують із тією, на якій розташовано пункт реалізації харчових напівфабрикатів.

Згідно з письмовою інформацією позивача, судових справ (постановлених рішень) з приводу вказаного в позові об'єкта (в тому числі щодо його знесення) або приписів адміністративного органу про його знесення (демонтаж) чи спорів із сусіднім землекористувачем щодо будівництва об'єкта чи його експлуатації немає.

Єдиним суміжним землекористувачем ОСОБА_1 сільською радою позов визнано.

Зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи і пояснення сторін, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке.

Відповідно до змісту пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цих прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

У відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.97 року N 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Зміст права власності полягає у праві власника володіти, користуватись та розпоряджатись майном (ст. 317 ЦК України).

При цьому, володіння означає можливість мати майно у своєму безпосередньому віданні та у сфері свого господарського чи іншого впливу.

Право користування це юридично закріплена можливість особи користуватись майном, використовувати його корисні можливості.

У відповідності до ст.ст.11, 328 ЦК України цивільні права і обовязки (в т.ч. право власності) набуваються на підставах, що не заборонені законом.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч.5 ст. 11 ЦК України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Наприклад в порядку ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за рішенням суду (Лист Верховного Суду України від 01 липня 2013 року).

Статтею 375 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

За ч. 2 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (ч.3 ст. 375 ЦК України).

В порядку ч.4 ст. 375 ЦК України, правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1 ст. 376 ЦК України).

Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Як зазначалось вище, спірний обєкт споруджено власником земельної, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту. Проте, жодних порушень будівельних, екологічних, протипожежних норм, тощо, експертом не встановлено. Приписів адміністративного органу про його знесення (демонтаж) чи спорів із суміжним землекористувачем щодо будівництва об'єкта чи його експлуатації немає.

Доказів порушення прав інших осіб самочинним будівництвом суду не представлено.

Враховуючи перелічене, зважаючи на те, що заявлений позов відповідає визначеним законом способам захисту, заявлені вимоги про визнання за ст. 376 ЦК України права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 4-3, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

1. Визнати за Фермерським господарством "Зарваниця Агро" право власності на нежитлове приміщення (пункт реалізації харчових напівфабрикатів) загальною площею 113,5 кв.м. в с. Гвардійське, Теребовлянського району, Тернопільської області по вул. Центральна, 11а.

Сторони вправі подати апеляційну скаргу, а прокурор внести апеляційне подання на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання), через місцевий господарський суд.

Дата підписання: 12 лютого 2016 року.

Суддя І.П. Шумський