ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" лютого 2016 р. Справа № 911/5118/15

за позовом Сільськогосподарського виробничого кооперативу ОСОБА_1, Київська обл., Обухівський район, с. Трипілля

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 плюс», Київська обл., Обухівський район, с. Трипілля

третя особа Публічне акціонерне товариство Укренергомеханізація, Київська обл., Обухівський район, м. Українка

про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суддя Мальована Л.Я.

Представники сторін:

позивач ОСОБА_2;

відповідач ОСОБА_3;

третья особа - не зявився;

Обставини справи:

До господарського суду Київської області звернувся з позовом Сільськогосподарський виробничий кооператив «Трипілля» про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме майнового комплексу до якого входить: гараж цегельний, злотницька, прохідна, пилорама, майстерня) загальною площею 1728 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н., с. Трипілля, вул. Дружби, буд. 6.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 20.01.2016 року по 03.02.2016 року, для врегулювання спору між сторонами.

Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

14 листопада 2003 р. між Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Трипілля» та Відкритим акціонерним товариством «Укренергомеханізація» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укренергомеханізація» було укладено договір купівлі продажу нежитлових будівель.

Згідно з п. 1.1 Договору позивач передав у власність покупцю майновий комплекс (гараж цегельний, злотницька, прохідна, пилорама, майстерня) загальною площею 1728 кв. м., який знаходиться за адресою: Київська обл., Обухівський р-н, с. Трипілля, вул. Дружби, буд. 6., що належав позивачу на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (гараж, цегельний, майстерня, злотницька, прохідна, пилорама), видане Трипільською сільською радою, згідно рішення № 16 від 29.05.2003 р. і зареєстроване у Обухівському бюро технічної інвентаризації, запис № 10 в книзі 27 від 09.09.2003 р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.12.2004 р. у справі № 130/2б-2004/14 Позивача було визнано банкрутом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.07.2007 р. у справі №130/2б-2004/14 провадження припинено у звязку із укладанням мирової угоди між кредиторами і боржником.

У звязку з невиконанням умов Мирової угоди сторонами, відносно Позивача була порушена знову процедура банкрутства. Постановою Господарського суду від 29.04.2013 р. у справі № 911/244/13-г (надалі справа про банкрутство) Позивача було визнано банкрутом та призначено ліквідаційну процедуру.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.05.2014 р. у справі про банкрутство ліквідатором Позивача було призначено арбітражного керуючого ОСОБА_2.

Ухвалою господарського суду Київської області від 28.10.2015 р. р. у справі № 911/244/13-г визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових будівель від 14.11.2003 р.

З аналізу Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта за №47698861 станом на 16.11.2015 р. вбачається, що нежитлові будівлі, які були предметом недійсного договору від 14.11.2003 року, були двічі перепродані, а останнім набувачем згідно з договором купівлі-продажу від 22.07.2010 р. є ТОВ «ОСОБА_1 ПЛЮС» (надалі Відповідач).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Позивач вважає,що Відповідно до запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.11.2015 р., керівником Відповідача є ОСОБА_3. Тобто, та сама особа, яка була керівником та представляла інтереси ВАТ «Укренергомеханізація» при підписанні недійного договору від 14.11.2003 року.

Це дає ґрунтовні підстави вважати, що ТОВ «ОСОБА_1 ПЛЮС» знало, що спроба набуття нею права власності на спірне майно в майбутньому, а саме шляхом підписання договору купівлі-продажу від 22.07.2010 р., є незаконною, і, відповідно до ст. 390 ЦК України автоматично характеризують цю особу як недобросовісного набувача.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 1 ст. 390 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним.

Відповідач заперечує з таких підстав:

Згідно договору купівлі-продажу від 22.07.2010. укладеного між ТОВ «Трипілля Агро» і ТОВ «ОСОБА_1 ПЛЮС», посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_4., зареєстрований за реєстровим № 1054, за яким ТОВ «ОСОБА_1 ПЛЮС» придбало у власність нерухоме майно майновий комплекс (гараж цегельний, злотницька, прохідна, пилорама, майстерня) загальною площею 1728 кв. м., який знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський р-н, с. Трипілля, вул. Дружби, буд. 6

Зазначений договір купівлі-продажу є дійсний, в судовому порядку не оскаржений.

До того ж, як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦКУ не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦКУ.

Між тим, вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, шляхом зобов'язання відповідача передати позивачеві одержане за договором майно, позивач обґрунтував ст. 387 ЦК України, посилаючись на те, що спірне майно перебуває у володінні відповідача за недійсним правочином, а тому володіння є незаконним та без відповідної правової підстави.

Однак, за змістом ст. 387 Цивільного Кодексу України, під незаконним володінням розуміється фактичне володіння річчю, якщо воно не має правових підстав (наприклад - володіння вкраденою річчю), або правова підстава якого відпала (минув термін дії договору), або правова підстава якого є недійсною.

При цьому, лише власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним.

З огляду на це, позивач повинен довести своє право на майно безспірними правовстановлюючими документами, а також вимагати повернення майна, яке збереглося в натурі.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач не довів належним чином недійсність зазначених вище договорів купівлі-продажу.

Після придбання первісним відповідачем спірного майна, всі договори купівлі - продажу пройшли державну реєстрацію та за первісним відповідачем було зареєстровано право власності на нього.

Враховуючи викладене, задовольняти позов на підставі ст.387 ЦК України, згідно якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної підстави заволоділа ним, у суду не має.

Статтею 328 Цивільного кодексу України унормовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Майно було придбано на підставі нотаріально посвідчених договору купівлі-продажу. На момент укладення договору від 22.07.2010 нерухоме майно не мало обтяжень, про що видано довідку нотаріусом та про що визначено в договорі.

Посилання Позивача на те, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 24.11.2015 р., керівником Відповідача є ОСОБА_3, тобто, та сама особа, яка була керівником та представляла інтереси ВАТ «Укренергомеханізація» при підписанні недійного договору від 14.11.2003 року, а тому укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.07.2010., відповідач не знав і не міг знати, що ПАТ «Укренергомеханізація» не мало права відчужувати спірне майно є безпідставним. Дійсно, ОСОБА_3 став керівником відповідача з 14.09.2010р, але спірне майно придбано за договором від 22.07.2010, який підписаний від імені Покупця в.о. директора ОСОБА_5

Отже, укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22.07.2010., відповідач не знав і не міг знати, що ПАТ «Укренергомеханізація» не мало права відчужувати спірне майно в 2003 році.

ТОВ ОСОБА_1 плюс» є добросовісним набувачем спірного майна. Відповідно до ч.5 ст.12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, якщо інше не встановлене судом.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст..388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

За змістом ст. 388 ЦК України витребувати майно від добросовісного набувача може також лише власник цього майна.

При цьому, добросовісним вважається такий набувач, який не знав і не міг знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати і лише у разі, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач ), якщо майно:

-було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

-було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник також має право витребувати майно від добросовісного набувача в усіх випадках, коли він набув його безвідплатно.

Вказана норма встановлює певні умови, за яких власник має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. В основу даних умов покладено обставини вибуття майна з володіння власника не за власною волею та за відсутності права у представника особи на відчуження майна.

Як свідчить договір від 14.11.2003 р., що був визнаний судом недійсним, майно вибуло у власника за його згодою, а договір підписаний повноважною особою, тобто підстав для вилучення майна у добросовісного набувача немає.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а у ст. 328 ЦК України вказано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і, вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши доводи СВК «Трипілля» суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності підстав, з якими закон пов'язує витребування майна з чужого незаконного володіння, тому в позові слід відмовити, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Суддя Л.Я. Мальована