РІШЕННЯ

23 лютого 2016 року Справа № 913/498/13-г

Провадження №33/913/1165/15

За позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", м. Київ

до Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке обєднання ОСОБА_1", м. Сєвєродонецьк, Луганської області

про стягнення 16 709 817 грн 54 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К.С.

У засіданні брали участь:

від позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю №137/16 від 01.02.2016;

від відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю №05/33 від 07.12.2015.

С У Т Ь С П О Р У:

Дочірньою компанією "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (надалі позивач) заявлено вимогу про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке обєднання ОСОБА_1" (надалі відповідач) нарахованих у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних у звязку із допущеним простроченням проведення розрахунків за договором поставки природного газу від 28.01.2011 №06/11-48 за зобовязаннями січня березня 2011 року в сумі 16 709 817 грн 54 коп., які розраховані за період з 27.04.2011 по 06.02.2013.

Рішенням господарського суду Луганської області від 07 травня 2013 року у справі №913/489/13-г позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за несвоєчасні розрахунки за договором поставки природного газу від 28.01.2011 №06/11-48 у сумі 16 709 817 грн 54 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 68 820 грн 00 коп.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 19.08.2015 року у справі №913/489/13-г рішення господарського суду Луганської області від 07.05.2013 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.11.2015 постанову Донецького апеляційного господарського суду від 19.08.2015 та рішення господарського суду Луганської області від 07.05.2013 у справі № 913/489/13-г скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду Луганської області.

Скасовуючи судові рішення, Вищий господарський суд України зазначив про те, що висновки судів є передчасними та такими, що зроблені без урахування всіх обставин справи.

Зокрема, при вирішенні питання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, суду належним чином слід встановити наявність прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. У разі наявності прострочення - встановити розмір простроченого грошового зобов"язання та період такого прострочення, адже ці обставини істотно впливають на правильність вирішення спору.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій, розглядаючи даний спір про стягнення 3% річних не звернули увагу на те, що між тими ж сторонами існує спір про стягнення заборгованості за отриманий відповідачем у даній справі природний газ у січні-березні 2011 року, з якого вбачається, що між сторонами існує спір і по обємам отриманого газу у цей період, і по його вартості. Вказані вимоги є предметом розгляду у справі № 9/5014/969/12 (5/65/2011). Крім того, предметом розгляду у справі №9/5014/969/12 (5/65/2011) є вимоги про стягнення з ПАТ "Сєвєродонецьке обєднання ОСОБА_1" пені, інфляційних та 3% річних, нарахованих за прострочення грошового зобов"язання щодо сплати вартості отриманого у січні-березні 2011 року природного газу.

Крім того, у справі № 9/5014/969/12 (5/65/2011) було встановлено, що між сторонами укладено мирову угоду щодо основного боргу за договором поставки природного газу №06/11-48 від 28.01.2011 року у розмірі 313023445,02 грн. В той же час, вказана мирова угода, не була предметом дослідження при вирішенні даної справи, судами не надавалась оцінка умовам вказаної угоди, не досліджувалось питання, чи укладеною між сторонами угодою було врегульовано питання відповідальності за порушення грошового зобов"язання, чи залишились між сторонами після підписання вказаної угоди додаткові претензії.

При новому розгляді справи господарському суду слід зясувати наведені обставини, дослідити та надати їм правову оцінку.

Згідно ч.1 ст.111-1 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 08.12.2015 справу було призначено до розгляду на 24.12.2015.

В судових засіданнях від 24.12.2015, 20.01.2016, 08.02.2016 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити повністю. Також представником позивача надавалися письмові пояснення, згідно яких ухвалою господарського суду Луганської області від 19.11.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) було затверджено мирову угоду, укладену між сторонами на стадії виконання рішення. Згідно доводів позивача, умовами угоди було визначено порядок виконання рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 у вказаній справі виключно в частині оплати суми основного боргу та судових витрат. Позивач вказує на те, що він не відмовлявся від додаткових вимог про стягнення нарахованої пені, інфляційних втрат та 3% річних, не бажав за будь-яких обставин припинення цих зобовязань, про що свідчить зміст п.7 мирової угоди. Вважає, що господарський суд Луганської області дійшов помилкових висновків у рішенні від 30.11.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) в частині припинення додаткових зобовязань у вигляді пені, інфляційних втрат та 3% річних у звязку з укладенням сторонами мирової угоди, яку суд помилково оцінив як новацію.

За твердженням позивача, укладена між сторонами мирова угода визначає лише порядок та строки виконання рішення суду в частині основного боргу та судових витрат оскільки укладена у відповідності до ст.121 ГПК України на стадії виконання судового рішення. За своїм змістом і правовою природою ця угода не є новацією в розумінні ст.604 ЦК України та не може вважатися правочином у цивільно-правовому розумінні, оскільки за вказаних обставин не відбувається заміна зобовязання новим. Додаткові зобовязання (стягнення пені, інфляційних та 3% річних) не припиняються, від стягнення їх позивач не відмовляється, про що безпосередньо зазначено сторонами у змісті п.7 мирової угоди.

Крім того, ч. 4 ст. 604 Цивільного кодексу України передбачено, що новація припиняє додаткові зобовязання, якщо інше не встановлено договором. Натомість сторони, в пункті 7 мирової угоди чітко визначились відносно додаткових зобовязань, зокрема, позивач не відмовився від їх стягнення. Таким чином, оскільки в самій угоді визначено інше, у відповідності до положень ч.4 ст.406 Цивільного кодексу України, навіть якщо вважати укладену мирову угоду новацією, додаткові зобовязання за нею не припиняються, а тому позовні вимоги про стягнення нарахованих 3% річних є такими, що заявлені обґрунтовано.

Також, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на те, що однією з вимог необхідних для чинності правочину є те, що зміст правочину не може суперечити інтересам держави. Наявність інтересів держави в даних правовідносинах підтверджується постановою Кабінету Міністрів України №83 від 04.03.2015, згідно положень якої НАК Нафтогаз України та ДК Газ України віднесено до переліку обєктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Зміст інтересів держави в межах даних правовідносин чітко визначений у протоколі засідання правління НАК Нафтогаз України №245 від 14.09.2015, підписаному за результатами засідання правління НАК Нафтогаз України та на виконання доручення Кабінету Міністрів України №88 від 12.08.2015 щодо, зокрема, визначення порядку погашення боргів підприємств-виробників мінеральних добрив перед НАК Нафтогаз України та ДК Газ України і рішення з окремих питань Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 та п.7 Мирової угоди, і полягає у тому, що, зокрема, позивач за будь-яких обставин не відмовляється від вимог про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, не вчиняє дій спрямованих на припинення таких зобовязань, в тому числі шляхом прощення боргу, а за наслідком судового розгляду таких вимог укладає відповідні мирові угоди на умовах, зазначених у протоколі засідання правління НАК Нафтогаз України №245 від 14.09.2015.

Таким чином, за твердженням позивача, укладена між сторонами мирова угода не є новацією, не вирішує питання додаткових вимог, зокрема, стягнення 3% річних, які є предметом розгляду у дані справі, та не призводить до припинення зобовязань відповідача в цій частині.

Відповідач в наданих письмових поясненнях заперечує проти доводів позивача та задоволення позову. Зазначена правова позиція обґрунтована тим, що заявлені до стягнення 3% річних нараховані на основну суму заборгованості за договором поставки природного газу №06/11-48 від 28.11.2011, оплата якої була врегульована мировою угодою. Укладена між сторонами мирова угода фактично припинила дію попереднього зобовязання щодо сплати основного боргу за договором поставки природного газу №06/11-48 від 28.11.2011, замінивши первісне зобовязання новим зобовязанням, що на думку відповідача, є новацією. Мирова угода не містить умов щодо обовязку відповідача сплатити 3% річних у розмірі 16 709 817 грн 54 коп., які є предметом розгляду у даній справі, а тому позовні вимоги, за твердженням відповідача, не підлягають задоволенню.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 08.02.2016 за клопотанням представників сторін продовжено строк розгляду справи на 15 днів, розгляд справи відкладено на 23.02.2016, зобовязано сторін провести перевірку розрахунків за спірний період.

В судове засідання від 23.02.2016 прибули повноважні представники сторін, які підтримали раніше висвітлені правові позиції, вимоги та заперечення.

В судовому засіданні 23.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Зясувавши обставини справи та дослідивши зібрані докази, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

28.01.2011 між ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України", як постачальником, та ПАТ "Сєвєродонецьке об'єднання ОСОБА_1", як покупцем, укладено договір поставки природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 (далі - договір) (т.1 а.с. 21-28).

Зідно з п. 1.1 договору постачальник зобов'язувався передати у власність покупцеві, а покупець зобов'язувався прийняти і оплатити природний газ в обсязі, зазначеному у п. 1.2 цього договору. Газ, що постачається за цим договором, використовується покупцем виключно для власних потреб.

Згідно з п. 1.2 договору постачальник передає покупцю в період з 01 січня по 31 грудня 2011 року природний газ з урахуванням вартості його транспортування в обсязі до 1 625 800,000 тис.

Відповідно до п. 4.1 договору оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем виключно грошовими коштами в такому порядку:

- оплата в розмірі по 34 % (тридцять чотири відсотки) від вартості запланованих місячних обсягів проводяться не пізніше ніж за 5 (пять) банківських днів до початку місяця поставки газу;

- оплати в розмірі по 33 % (тридцять три відсотки) від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки.

Остаточний розрахунок за спожитий газ з урахуванням вартості транспортування територією України здійснюється на підставі акту приймання-передачі газу (за звітний місяць) до 5 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору, позивач у січні-березні 2011 року поставив відповідачу газ на загальну суму 1 316 023 445 грн. 02 коп., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2011 на суму 454 059 119 грн. 15 коп. (т. 1, а.с. 29), 28.02.2011 р. на суму 400 018 420 грн. 84 коп. (т. 1, а.с. 30) та 31.03.2011 на суму 461 945 905 грн. 03 коп. (т. 1, а.с. 31), які підписані та скріплені печатками сторін.

За умовами п. 4.1 договору остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу здійснюється на підставі рахунка та акта приймання-передачі газу до 5-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Частиною 1 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідач, в порушення умов договору, свої зобов'язання виконав частково та з порушенням встановленого договором строку виконання.

Фактично відповідачем сплачено за договором 1 003 000 000 грн. 00 коп., у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 313 023 445 грн. 02 коп.

Суд зауважує про те, що зазначені обставини, зокрема, були предметом дослідження під час вирішення спору господарським судом у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011), в якій позивачем була заявлена до стягнення вказана сума основного боргу за договором поставки природного газу № 06/11-48 від 28.01.2011 (за зобовязаннями січня - березня 2011 року).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2015, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача основний борг в сумі 313 023 445 грн. 02 коп. за спожитий природний газ у січні-березні 2011 року, пеню в сумі 3 411 912 грн. 92 коп., 3 % річних в сумі 8 206 220 грн. 29 коп. (за період з 06.02.2011 по 26.04.2011 ), інфляційні в сумі 69 425 173 грн. 13 коп.

Постановою Вищого господарського суду від 29.09.2015 у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) рішення господарського суду Харківської області від 18.04.2014 та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 скасовані в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних у заявлених позивачем сумах, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції саме в цій частині (з підстав зясування правомірності нарахування штрафних санкцій в період дії обставин непереборної сили та необхідність надання судом оцінки обставинам справи з урахуванням укладення сторонами мирової угоди).

Отже, в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 313 023 445 грн. 02 коп. за спожитий природний газ у січні-березні 2011 року за вказаним договором рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) залишені без змін та набрали законної сили.

Зокрема, рішенням господарського суду Харківської області від 24.03.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) в частині, що набрала законної сили, встановлений факт порушення відповідачем грошового зобовязання на суму 313 023 445 грн. 02 коп., наявність заборгованості за зобовязаннями січня - березня 2011 року у зазначеній сумі та допущення відповідачем прострочення виконання грошового зобовязання.

Відповідно до положень ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду спору у даній справі господарським судом встановлено, що на час розгляду спору зазначена сума заборгованості обліковується за відповідачем та останнім не погашена, що підтверджується даними бухгалтерії відповідача.

Матеріали справи свідчать про те, що у даній справі позивачем заявлена вимога про стягнення нарахованих у відповідності до ст.625 Цивільного кодексу України 3% річних у звязку із допущеним відповідачем прострочення проведення розрахунків за договором поставки природного газу від 28.01.2011 №06/11-48 за зобовязаннями січня березня 2011 року в сумі 16 709 817 грн 54 коп., які розраховані за період з 27.04.2011 по 06.02.2013.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Перевіривши правильність наведеного розрахунку 3% річних за допомогою інформаційно-правової системи «Законодавство» (т.1, а.с. 14), суд дійшов висновку про допущення позивачем арифметичних помилок під час підрахунку.

За висновком суду, правильною сумою 3% річних, розрахованих за період з 27.04.2011 по 06.02.2013, нарахованих на суму боргу 313023445 грн 02 коп. за 651 день прострочення складає 16 723 170 грн 35 коп.

Суд звертає увагу на те, що вимоги ухвали суду від 08.02.2016 сторонами виконані не були, перевірку правильності розрахунку 3% річних сторонами не проведено.

Водночас, в судовому засіданні від 23.02.2016 представником позивача на запитання суду надані пояснення, згідно яких позивач вважає правильним саме наведений розрахунок 3% річних в сумі 16 709 817 грн 54 коп., який був здійснений позивачем шляхом округлення результатів до зменшення, а не збільшення.

Враховуючи вищевикладене, суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, вважає за можливе задовольнити позов та стягнути з відповідача 3% річних, розрахованих за період з 27.04.2011 по 06.02.2013 саме в заявленій позивачем сумі - 16 709 817 грн 54 коп.

З приводу доводів відповідача про те, що шляхом укладення мирової угоди у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) від 16.09.2015 відбулась новація в розумінні ст.604 Цивільного кодексу України, заміна первісного зобовязання новим, змінено порядок та строки розрахунку, юридичним наслідком чого згідно ч.4 вказаної статті є припинення додаткових зобовязань, повязаних з первісним, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за вказаний період не підлягають задоволенню, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що 19.11.2015 ухвалою господарського суду Луганської області у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) затверджено мирову угоду.

Пунктом 4 мирової угоди сторони погодили, що боржник зобовязується сплатити на користь стягувача ,02 грн., в тому числі суму основного боргу в розмірі 313023445,02 грн. та 73080,00 грн витрат по сплаті судового збору рівними частинами щомісячно впродовж 23 місяців по 13045688,54 грн., а в двадцять четвертому місяці 13045688,60 грн., починаючи з місяця, що слідує за місяцем, в якому завершиться антитерористична операція, що проводиться в звязку з подіями в окремих районах Донецької та Луганської областей.

В п. 7 мирової угоди сторони дійшли згоди про те, що у звязку з поданням боржником до Вищого господарського суду України касаційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011), сторони підтверджують та однаково розуміють, що предметом цієї мирової угоди не є пеня, 3% річних, та інфляційні втрати, тобто стягувач як позивач не відмовляється від позовних вимог у справі № 9/5014/969/2012(5/65/2011) стосовно стягнення пені, 3% річних та втрат від інфляції. Зазначена мирова угода не є домовленістю про передачу позивачеві відступного (ст. 600 ЦК України) прощенням (ст. 605 ЦК України) пені, трьох відсотків річних та витрат від інфляції.

Встановивши обставини справи та дослідивши зміст укладеної між сторонами мирової угоди, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідача, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 2, 4 статті 604 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобовязання новим зобовязанням між тими ж сторонами (новація); новація припиняє додаткові зобовязання, повязані з первісним зобовязанням, якщо інше не встановлено договором.

Отже, внаслідок новації між сторонами виникає нове зобовязання, яке повинно містити умови про інший предмет або інший спосіб виконання.

Згідно рішення господарського суду Харківської області від 24.03.2015 та постанови Харківського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 у справі № 9/5014/969/2012 (5/65/2011) в частині, що набрала законної сили, судами присуджено до стягнення з відповідача основну заборгованість в сумі 313 023 445 грн. 02 коп. за спожитий природний газ у січні-березні 2011 року за вказаним договором.

В процесі виконання даного рішення сторонами на підставі ст. 121 ГПК України укладено мирову угоду щодо порядку оплати спірної основної заборгованості за рішенням суду. Так, ухвалою господарського суду Луганської області від 19.11.2015 у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) затверджено мирову угоду, за умовами якої сторони домовились фактично про розстрочку та відстрочку виконання рішення в частині сплати суми основного боргу та витрат по сплаті судового збору.

Зокрема, в п. 4 мирової угоди сторони погодили, що боржник зобовязується сплатити на користь стягувача ,02 грн., в тому числі суму основного боргу в розмірі 313023445,02 грн. та 73080,00 грн витрат по сплаті судового збору рівними частинами щомісячно впродовж 23 місяців по 13045688,54 грн., а в двадцять четвертому місяці 13045688,60 грн., починаючи з місяця, що слідує за місяцем, в якому завершиться антитерористична операція, що проводиться в звязку з подіями в окремих районах Донецької та Луганської областей.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що зазначена мирова угода не є новацією зобовязань за договором поставки природного газу від 28.01.2011 №06/11-48 за зобовязаннями січня березня 2011 року, оскільки її предметом визначено лише порядок виконання судового рішення у справі у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) в частині вимог про стягнення основної заборгованості та витрат зі сплати судового збору без зміни предмета зобовязання та способу його виконання.

Оскільки така мирова угода не є за своєю правовою природою новацією в розумінні статті 604 Цивільного кодексу України, не припиняються й додаткові зобовязання, повязані з первісним.

Суд також зауважує про те, що рішенням у справі №9/5014/969/2012(5/65/2011) в частині, що набрало законної сили, встановлені обставини наявності заборгованості відповідача перед позивачем у зазначеному розмірі, а також допущення відповідачем прострочення виконання грошового зобовязання та відповідно до положень ст. 35 Господарського процесуального кодексу України повторному доведенню не підлягають. Сторонами в спірний договір будь-яких змін щодо строку та порядку оплати не вносилося, укладена мирова угода стосується лише подальшого виконання рішення, зокрема, погашення суми боргу, що стягнута на підставі рішення суду, а тому, відсутні підстави вважати, що дія вказаної мирової угоди розповсюджується на правовідносини сторін у спірний період.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги про стягнення 3% річних за договором поставки природного газу від 28.01.2011 №06/11-48 за зобовязаннями січня березня 2011 року в сумі 16709817 грн 54 коп. визнаються обґрунтованими та такими, що підтверджуються належними доказами, а тому підлягають задоволенню повністю з віднесенням судових витрат на відповідача відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Сєвєродонецьке обєднання ОСОБА_1 (Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, буд. 5, ідентифікаційний код 33270581) на користь Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ідентифікаційний код 31301827) 3% річних в сумі 16 709 817 грн 54 коп., а також витрати зі сплати судового збору в сумі 68820 грн 00 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.02.2016.

Суддя О.В. Драгнєвіч