РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2016Справа №910/20188/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна»

до 1. Приватного акціонерного товариства «Народна Фінансово-Страхова компанія «Добробут»

2. Моторного (транспортного) страхового бюро України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - ОСОБА_1

про відшкодування шкоди в порядку регресу 29 432,00 грн.

Суддя А.М. Селівон

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Рибалко С.М. - представник, довіреність №50 від 01.01.2015 р.;

від відповідача 1: не з'явився;

від відповідача 2: Чехова Н.М. - представник, довіреність №142 від 28.12.2015 р.;

від третьої особи: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Народна Фінансово-Страхова компанія «Добробут» про стягнення коштів у розмірі 29 432,00 грн., а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 827,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виплативши відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності водія та пасажирів від нещасних випадків №650547270.12 від 23.08.2012 р. страхувальнику страхове відшкодування в сумі 29 432,00 грн., він набув згідно ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» право регресної вимоги про стягнення виплаченого страхового відшкодування до відповідача у справі як особи, відповідальної за заподіяні збитки.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 10.08.2015 р. порушено провадження у справі № 910/20188/15 та призначено до розгляду на 15.09.2015 р..

Ухвалою господарського суду м. Києва від 15.09.2015 р. розгляд справи відкладено на 13.10.2015 р..

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.10.2015 р. залучено до участі у розгляді справи іншого відповідача - Моторно (транспортне) страхове бюро України та відкладено розгляд справи на 03.11.2015 р..

03.11.2015 р. судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 05.11.2015 р. розгляд справи призначено на 19.11.2015 р.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 19.11.2015 р., за клопотанням представника позивача продовжено процесуальний строк розгляду спору на п'ятнадцять днів та залучено до участі у розгляді справи, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 1 - ОСОБА_4, розгляд справи відкладено на 29.12.2015 р.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 29.12.2015 р., 14.01.2016 р. та 28.01.2016 р. розгляд справи відкладено на 14.01.2016 р. 28.01.2016 р. та 03.02.2016 р., відповідно.

Згідно ст. 90 Господарського процесуального кодексу України 14 січня 2016 р. судом винесено окрему ухвалу на адресу Моторно (транспортного) страхового бюро України про необхідність усунення порушень та недоліків в роботі Моторно (транспортного) страхового бюро України та налагодження його діяльності в сфері вчасного, належного та повного виконання судових рішень (ухвал).

У судові засідання 15.09.2015 р., 19.11.2015 р., 29.12.2015 р., 14.01.2016 р., 28.01.2016 р. та 03.02.2016 р. з'явився уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник позивача у судове засідання 13.10.2015 р. не з'явився.

Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою про відкладення розгляду справи від 15.09.2015 р.

Від позивача надійшло електронне повідомлення №9737 від 13.10.2015 р. про розгляд справи у відсутність уповноваженого представника.

Уповноважений представник відповідача-1 у судові засідання 15.09.2015 р., 13.10.2015р., 19.11.2015 р., 29.12.2015 р., 14.01.2016 р., 28.01.206 р., 03.02.2016 р. не з'явився.

Копії ухвал Господарського суду м. Києва від 10.08.2015 р., 15.09.2015 р. та 05.11.2015р., які направлялись відповідачу-1 на адресу зазначену позивачем у позовній заяві (м. Київ, вул. Сагайдачного/Ігорівська, 10/5а) повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «інші причини, що не дали виконати обов'язки щодо пересилання поштового відправлення» та адресату не вручені.

Копії ухвал Господарського суду м. Києва від 19.11.2015 р., 29.12.2015 р. та 14.01.2016р., які направлялись відповідачу-1 на адресу зазначену позивачем у позовній заяві (м. Київ, вул. Сагайдачного/Ігорівська, 10/5а) повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «вибули» та адресату не вручено.

Копія ухвали Господарського суд м. Києва від 28.01.2016 р., яка направлялась відповідачу-1 на адресу зазначену позивачем у позовній заяві (м. Київ, вул. Сагайдачного/Ігорівська, 10/5а) на час проведення судового засідання 03.02.2016 р. на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №759, в якому зазначено, що станом на 03.02.2016 р. поштове повідомлення відправлено до ВПЗ та відповідачу 1 не вручено.

У судові засідання 14.01.2016 р., 28.01.2016 р. та 03.02.2016 р. з'явився уповноважений представник відповідача-2.

Уповноважений представник відповідача-2 у судові засідання 19.11.2015 р., 29.12.2015 р. не з'явився.

Про час та місце проведення судових засідань 19.11.2015 р. та 29.12.2015 р. відповідач 2 повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №327 та №842, відповідно.

У судові засідання 29.12.2015 р., 14.01.2016 р., 28.01.2016 р. та 03.02.2016 р. третя особа не з'явилась.

Доказів отримання третьою особою ухвал Господарського суду м. Києва у справі від 19.11.2015 р., 29.12.2015 р. 14.01.2016 р. та 28.01.2016 р., які направлялись третій особі на адресу: АДРЕСА_1 поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи 29.12.2015 р., 14.01.2016 р., 28.01.2016 р. та 03.02.2016 р., відповідно, до суду не повернуто.

Судом здійснено запити з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень №869, № 940, №442, №442 в яких зазначено, що станом на 01.12.2015 р., 14.01.2016 р., 23.01.2016 р. та 02.02.2016 р., відповідно, поштові повідомлення відправлені до ВПЗ та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача 1 та третьої особи позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач-1 та третя особа повідомлені про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.09.2015 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від Моторно (транспортного) страхового бюро України надійшло повідомлення про відсутність в єдиній централізованій базі даних інформації щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0074723, яке долучено судом до матеріалів справи.

Також, судом повідомлено, що до початку судового засідання 15.09.2015 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва представником позивача подано повідомлення про відсутність аналогічного спору по справі б/н від 11.09.2015 р., яке долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник позивача подав клопотання про витребування доказів в порядку ст. 38 ГПК України, а саме: зобов'язати Моторне (транспортне) страхове бюро України надати суду інформацію щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0074723, із зазначенням строку дії вказаного полісу, розміру франшизи та ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну за даним полісом (дата ДТП 17.06.2013). Зазначене клопотання долучено до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.10.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від Моторно (транспортного) страхового бюро України надійшло повідомлення про відсутність в єдиній централізованій базі даних інформації щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно транспортного засобу марки «Мерседес» державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яке долучено до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 13.10.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшла телеграма про розгляд справи без участі представника позивача за вих. №9737 від 13.10.2015 р., що долучена до матеріалів справи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 19.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 16.11.2015 р., в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки МТСБУ не є належним відповідачем. Також, розгляд справи просить здійснювати за відсутності його уповноваженого представника. Відзив на позовну заяву б/н від 16.11.2015 судом долучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 29.12.2015 р. представник позивача подав клопотання б/н від 29.12.2015 р. про долучення документів до матеріалів справи, яке судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні 14.01.16 р. представник відповідача-2 на виконання вимог ухвал суду від 19.11.2015 р. та 29.12.2015 р. надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.01.2016 р., а саме не засвідчений Витяг з Центральної бази МТСБУ щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2392471, із зазначенням строку дії вказаного полісу, розміру франшизи та ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну за даним полісом.

Клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.01.2016 р. судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник відповідача 2 на виконання вимог ухвал суду від 19.11.2015 р., 29.12.2015 р. та 14.01.2016 р. надав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 14.01.2016 р., а саме офіційний Витяг з Центральної бази МТСБУ щодо страховика, страхувальника та транспортного засобу згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2392471, із зазначенням строку дії вказаного полісу, розміру франшизи та ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну майну за даним полісом та відзив на позовну заяву №4-3-06/1931 від 22.01.2016 р., в якому відповідач-2 просить відмовити у задоволені позовних вимог, оскільки МТСБУ не є належним відповідачем, яким має бути ПАТ «НФСК «Добробут» згідно даних Полісу обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 2392471.

Клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 28.01.2016 р. судом долучено до матеріалів справи.

У судовому 03.02.2016 р. представник позивача подав клопотання б/н від 03.02.2016 р. про долучення до матеріалів справи документів. Клопотання задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 03.02.2016 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.11 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова №18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно з підпунктом 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників відповідача-1 та третьої особи в судове засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач-1 та третя особа не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судовому засіданні, відповідачем-1 та третьою особи не надано відзиву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги те, що представник позивача та відповідача-2 проти розгляду справи за відсутності представника відповідача-1 не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представника відповідача-2 та третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотання представника позивача та відповідача-2 щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представників позивача та відповідача-2 було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст. ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача та відповідача-2 в судовому засіданні повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача-2 не заявлено.

В судовому засіданні 03.02.16 р. представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 03.02.16 р. проти позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача та заперечення відповідача-2, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані сторонами докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно визначення ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. В силу п. 6 ч. 4 наведеної статті одним із видів добровільного страхування є страхування наземного транспорту.

Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (страховик за договором страхування, позивач у справі), гр. ОСОБА_6 (страхувальник за договором) та АТ «Райффайзен Банк Аваль» (вигодонабувач) було укладено Договір добровільного страхування №650547270.12 від 23.08.2012 р. засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків (далі - Договір страхування), предметом якого, зокрема, є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом, зазначеним в п.1 Договору.

Забезпечений транспортний засіб: Hyunday Sonata 2.0, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску (п.1 Договору страхування).

Територія дії Договору: Україна (п. 5 Договору страхування).

Відповідно до п. 2 Договору страхування франшиза, зокрема, за ризиком ДТП складає 500,00 грн..

Строк дії Договору: з 31.08.2012 р. по 30.08.2013 р. (п. 5 Договору страхування).

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором страхування, який підпадає під правове регулювання параграфу 2 глави 35 Господарського кодексу України, глави 67 Цивільного кодексу України та Закону України «Про страхування».

Як передбачено ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Аналогічні визначення поняття «договір страхування» містяться в ст. 354 Господарського кодексу України та ст. 979 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 981 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про страхування» договір страхування укладається в письмовій формі, а також може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката).

Страховим випадком, за визначенням ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до п. 2 Договору страхування страховим випадком є пошкодження, знищення або втрата транспортного засобу, його складових частин, деталей або обладнання внаслідок, зокрема, ДТП.

Згідно первинної довідки ДАІ від 17.06.2013 р. про дорожньо-транспортну пригоду, яка сформована відділом ДАІ ММУ УМВС України в Миколаївській області та копія якої долучена до матеріалів справи, 17.06.2013 р. по вул. Нікольській в районі перехрестя з вул. Московською в м. Миколаєві, відбулась дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП), за участю транспортного засобу марки Hyunday Sonata 2.0, реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія гр. ОСОБА_8 та транспортного засобу марки Mersedes Benz, реєстраціний номер НОМЕР_1, під керуванням гр. ОСОБА_4, в результаті якої автомобілі отримали механічні ушкодження.

З огляду на зазначене, дана дорожньо-транспортна пригода визначена сторонами як страховий ризик, на випадок якого здійснювалось страхування.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» до обов'язків страховика належить, зокрема, при настанні страхового випадку у передбачений договором строк виплата страхового відшкодування, яке ч. 16 ст. 9 даного Закону визначено як страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Як вбачається зі змісту п. 11 Договору страхування страхувальник зобов'язаний надати страховику в разі настання події, що заявляється як страховий випадок, наступний перелік документів, зокрема: Договір страхування; письмове повідомлення про настання страхового випадку; заява страхувальника/вигодонабувача на виплату страхового відшкодування; документ встановленої форми Державтоінспекції про обставини страхового випадку; документи, що підтверджують розмір збитків, понесених витрат (акт товарознавчого дослідження або експертизи, калькуляція та оригінали рахунків за ремонт ТЗ.

В подальшому, згідно умов Договору страхування водій застрахованого транспортного засобу - ОСОБА_8 звернувся до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» з повідомленням №100739 від 18.07.2013 р. про автоаварію та заявою на виплату страхового відшкодування, копії яких наявні у матеріалах справи.

Відповідно до умов Договору страхування (п.2, п.п. 10.2.3, п.п. 10.2.3.2) при пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування визначається страховиком на підставі документів, що підтверджують розмір збитку (рахунки СТО, калькуляції СТО чи страховика, висновок спеціаліста-автотоварознавця), за вирахуванням встановленої п.2 Договору франшизи по відповідному ризику, але не більше страхової суми. Розмір збитків та умови виплати визначаються з урахуванням опції «СТО за направленням Страховика» - в розрахунок розміру страхового відшкодування включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається виключно, виходячи з відновлення пошкодженого транспортного засобу на базі СТО на проведення відновлювального ремонту.

Пунктом 2 Договору страхування передбачено, що виплата страхового відшкодування здійснюється без врахування зносу на деталі та вузли, що підлягають заміні в ході відновлювального ремонту ТЗ.

Відповідно д матеріалів справи, а саме, калькуляції 118-06-13 від 19.06.2013 р. та Звіту №118/06-13 від 19.06.2013 р. щодо оцінки вартості (розміру) збитків, з яких вбачається, що вартість відновлювального ремонту складає - 29 999,13 грн..

У відповідності до рахунок-фактури № 92 від 19.06.2013 р., копія якого наявна в матеріалах справи, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyunday Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_2, визначена ремонтним підприємством - СПД ОСОБА_9 в розмірі 29 932,00 грн..

Також, матеріали справи містять акт виконаних робіт №22 від 15.10.2013 р., з якого вбачається, що вартість ремонтних робіт становить 29 932,00 грн..

Як свідчать матеріали справи, страховиком - Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» складено страховий акт №102567 від 02.09.2013 р., відповідно до якого вищевказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в сумі 29 432,00 грн., при розраховані якого була врахована франшиза - 500,00 грн. (29 432,00 = 29 932,00 - 500,00).

Згідно п.10.1 Договору страхування Виплата страхового відшкодування здійснюється протягом 15 робочих днів з моменту ухвалення рішення про виплату.

У відповідності до умов Договору страхування та заяви страхувальника на виплату страхового відшкодування, з урахуванням листа ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» №81-1-0-00/29644 від 20.08.2013 р., сума страхового відшкодування в розмірі 29 432,00 грн. була перерахована на поточний рахунок СТО - СПД ОСОБА_9, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 11317 від 20.09.2013 на відповідну суму.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується виконання Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» умов Договору страхування, а саме, виплати страхового відшкодування в розмірі 29 432,00 грн. у зв'язку із настанням страхового випадку страхувальнику шляхом перерахування вартості запчастин та відновлювального ремонту автомобіля Hyunday Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_2 на розрахунковий рахунок СТО - СПД ОСОБА_9, яка безпосередньо здійснювала ремонт вказаного пошкодженого транспортного засобу.

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Цивільним кодексом України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України). Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 1 частини 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відтак, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 15.07.2013 р. у справі №497/1768/13-п встановлено, що водій ОСОБА_4 17.06.2013 р. приблизно о 14 год. 10 хв. по вул. Нікольській в районі перехрестя з вул. Московською в м. Миколаєві, керуючи автомобілем Mersedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, не витримав безпечну дистанцію та допустив зіткнення із зупинившимся попереду автомобілем Hyunday Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_2, чим порушив п. Правил дорожнього руху України. Гр. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення на користь держави штрафу у розмірі 340,00 грн..

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Згідно ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За приписами ч. 1 ст. 228 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу.

За таких обставин, в момент виплати страхового відшкодування у позивача - Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» виникло право зворотної вимоги (регресу) до власника джерела підвищеної небезпеки - транспортного засобу Mersedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов'язковим. Одним із видів обов'язкового страхування, згідно п. 9 ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 6 вищевказаного Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Суд зазначає, що правила щодо відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до абз. 1 п. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам; участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з підпунктами 39.2.1 та 39.2.2 пункту 39.2 ст. 39 Закону основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом; управління централізованими страховими резервними фондами, що створюються при МТСБУ для забезпечення виконання покладених на нього функцій.

Згідно із п. 43.1. ст. 43 Закону для забезпечення виконання зобов'язань членів МТСБУ перед страхувальниками і потерпілими при ньому створюються такі централізовані страхові резервні фонди:

- фонд страхових гарантій, призначений для забезпечення платоспроможності МТСБУ під час взаєморозрахунків з уповноваженими організаціями інших країн у галузі страхування цивільно-правової відповідальності, з якими МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування та взаємне врегулювання питань стосовно відшкодування шкоди.

- фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих), призначений для здійснення розрахунків з потерпілими у випадках, передбачених цим Законом.

Підпунктом «а» п. 41.1 ст. 41 Закону передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до абзацу 9 пункту 41.1 статті 41 Закону регламентні виплати, зазначені у підпунктах «а»- «д» цього пункту, розподіляються в порядку, встановленому президією МТСБУ.

Пунктом 1.3. ст. 1 Закону передбачено, що потерпілими є юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.

У п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» міститься визначення забезпеченого транспортного засобу - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Як передбачено із п. 41.3. ст. 41 Закону МТСБУ не відшкодовує шкоду потерпілим, якщо вони можуть задовольнити вимоги на підставі договорів інших видів страхування. В таких випадках МТСБУ відшкодовується частина шкоди, яка не компенсована за договорами інших видів страхування.

Зазначене підтверджується положеннями п. 36.4. ст. 36 Закону, відповідно до якої виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Також, як передбачено п. 1.4. «Положення про централізований страховий фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах», затвердженого рішенням Президії МТСБУ від 10.02.2005, 31.03.2005 та погодженого рішенням Координаційної ради МТСБУ від 06.04.2005 р. (далі - положення), бюро за рахунок коштів фонду захисту потерпілих компенсує витрати страховика за договором майнового страхування в межах здійсненого ним страхового відшкодування, але виключно у разі настання дорожньо-транспортної пригоди з вини осіб, які звільнені від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з п. 13.1 ст. 13 Закону, та у разі, коли особою, відповідальною за шкоду, спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є особа, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів іншим страховиком - членом Бюро, що визнаний банкрутом та/або ліквідований.

Відповідно до п. 1.3 Положення про централізований страховий резервний фонд захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах, затвердженого рішенням президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 10.02.2005, 31.03.2005, протоколи №№ 121, 128, погодженого рішенням Координаційної ради Моторного (транспортного) страхового бюро України від 06.04.2005 протокол № 3, чинного на дату дорожньо-транспортної пригоди та виплату позивачем страхового відшкодування, Бюро за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, встановлених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема, у разі заподіяння шкоди наземним транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (п.п. 1.3.2).

З наведених норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випливає, що МТСБУ відшкодовує шкоду у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної незабезпеченому транспортному засобу.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 16.08.2011 р. у справі № 47/48, від 15.04.2013 у справі № 5011-36/11439-2012 та від 23.04.2015 р. у справі №910/9212/14.

При цьому як встановлено судом під час розгляду справи, зокрема, за результатами здійснених судом запитів до єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, зазначений в довідці ДАІ поліс серії АЕ № 0074723 строком дії до 19.12.13 р., страховиком за яким вказано ПАТ «НФСК «Добробут», за даними ЦБД МТСБУ станом на 21.08.15 р. не значиться, інформація щодо страхувальника та страховика транспортного засобу Mersedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, водій якого визнаний винним у вчиненні ДТП 17.06.13 р. в ЦБД МТСБУ станом на дату ДТП відсутня.

Відомості щодо інших полісів обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме транспортного засобу Mersedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Таким чином, за матеріалами справи судом встановлено, що станом на дату вчинення ДТП 17.06.2013р. цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Mersedes Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу застрахована не була.

Крім того, у матеріалах справи відсутні дані про звільнення винної особи від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що у позивача виникло право вимоги до відповідача-2 в межах обов'язкового ліміту відповідальності.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доказів визнання недійсними чи розірвання Договору добровільного страхування №650547270.12 від 23.08.2012 р. засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків або його окремих положень суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника (-ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу, відповідно до п. 2.3. Методики, - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісного транспортного засобу.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Вищого господарського суду України від 23.08.11 р. у справі №42/92, від 07.08.12 р. у справі №2/22, від 01.03.11 р. у справі №47/372, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Крім того, листом від 19.07.11 р. Верховним Судом України роз'яснено, що визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Отже, наявність акту виконаних робіт №22 від 15.10.2013 р., страхового акту №102567 від 02.09.2013 р. та платіжного доручення №11317 від 20.09.2013 р. є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП.

Щодо заперечень відповідача-2 проти позову з посиланням на встановлення розміру реальної вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу суд зазначає, що у матеріалах справи міститься копія акту виконаних робіт №22 від 15.10.2013р., відповідно до якого вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 29 932,00 грн..

Суд звертає увагу, що у відповідності до умов п. 2 Договору страхування страхове відшкодування здійснено без врахування зносу, а тому здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в спірній сумі (без врахування зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором страхування, а Закон України «Про страхування» відповідних застережень не містить.

Крім того, виходячи з положень п. п. 7.38., 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.03 р., значення коефіцієнту фізичного зносу (ЕЗ) застрахованого позивачем автомобілем марки Hyunday Sonata, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2008 року випуску, приймається таким, що дорівнює нулю, оскільки на момент настання дорожньо-транспортної пригоди 17.06.13 р.) строк експлуатації вказаного транспортного засобу не перевищував визначених п. 7.38 Методики строків (5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД; 4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів; 5 років - для мототехніки).

Стосовно заперечень відповідача 2 проти позову з посиланням на той факт, що МТСБУ не є належним відповідачем у даній справі, оскільки відповідальність винної особи була застрахована в ПАТ «НФСК «Добробут» за Полісом № АІ 2392471, суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 24 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за наявністю достатніх правових підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або з своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Приписи вказаної статті встановлюють механізм вирішення питання про можливість розгляду справи у випадках, коли відповідач, що зазначений позивачем у позові, не повинен відповідати за цим позовом або повинен відповідати солідарно з іншою особою, яка в позові не зазначена як відповідач.

Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Таким чином, враховуючи приписи чинного законодавства, зважаючи на залучення МТСБУ до участі у справі як відповідача 2 ухвалою суду від 13.10.15 р. суд доходить висновку, що спір за позовом ПАТ «АКС «Інго Україна» про стягнення 29432,00 грн. в порядку регресу розглянутий судом щодо належного відповідача, яким в даному спорі є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до рекомендацій Вищого господарського суду України, викладені у п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем-2 своїх зобов'язань щодо сплати позивачу в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування в добровільному порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджуються та відповідачем-2 не спростовані, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача-2 29 432,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

При цьому оскільки матеріалами справи не підтверджено наявність правових підстав для покладення обов'язку із виплати позивачеві суми страхового відшкодування в порядку регресу на ПАТ «НФСК «Добробут», позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Зважаючи на те, що спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача 2, відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на МТСБУ.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 124, 129 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. №15-рп/2002 та ст. ст. 4-2, 4-3, 32, 33, 34, 49, 69, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (02154, м. Київ, Русанівський бульвар, 8; ідентифікаційний код 21647131) на користь Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» (вул. Воровського, 33, м. Київ, 01054 код 16285602) 29 432,00 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 1 827,00 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 18 лютого 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон