ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

16.02.16р. Справа № 904/10306/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (м. Южне, Одеської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" (с. Заріччя, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області)

про стягнення суми неустойки за договором купівлі-продажу № 12/05/14/2 від 12.05.2014 у розмірі 746 588 грн. 14 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - представник (довіреність від 01.12.2015)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" (далі - відповідач) суму неустойки за договором купівлі-продажу товару № 12/05/14/2 від 12.05.2014 у розмірі 746 588 грн. 14 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу товару № 12/05/14/2 від 12.05.2014 в частині своєчасної та повної поставки сільськогосподарської продукції (соняшнику) у кількості 1 546,00 тон, у зв'язку з чим на підставі пункту 7.1. договору, з урахуванням обмежень, встановлених у вказаному пункті, позивачем нарахована неустойка у сумі 746 588 грн. 14 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 01.12.2015 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 21.12.2015.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 84227/15 від 21.12.2015), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що станом на дату звернення із позовом до суду між сторонами договору не було укладено відповідної додаткової угоди, якою б сторони погодили ціну на партію товару, за недопоставку якого позивачем нараховані штрафні санкції у розмірі 746 588 грн. 14 коп., тому право вимоги на поставку вказаної частини товару по договору не виникло. Крім того, відповідач звертає увагу суду, що сторони не погодили істотних умов договору на поставку частини товару - 1 546,00 тон, а саме: умови поставки (Елеватор), партію товару та ціну товару, за недопоставку якого позивачем нараховані штрафні санкції. Отже, у відповідача не виникло обов'язку здійснювати таку поставку, а позивач безпідставно нарахував штрафні санкції за невиконання обов'язку щодо поставки.

У судове засідання 21.12.2015 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 21.12.2015 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.12.2015 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Судом було зауважено, що вимоги ухвали суду позивачем у повному обсязі не виконані.

Так, ухвалою суду від 21.12.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 18.01.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від позивача надійшли пояснення по справі (вх.суду 2568/16 від 18.01.2016), в яких він зазначив, що для розрахунку неустойки з двох цін (ціна товару та ціна високо-олеїнового товару) за основу було взято найменшу ціну (ціну не високо-олеїнового соняшнику), вказана ціна було сторонами узгоджена у додатковій угоді № 2 та існувала на момент спливу терміну поставки (20.11.2014). Тобто, остаточна ціна товару (не високо-олеїнового соняшнику), за якою розраховані в позовні вимоги складається з визначеної у додатковій угоді № 2 середньо-ринкової ціни 1 тонни звичайного (не високо-олеїнового) соняшника, зменшеної відповідно до пункту 3.4. договору, яка склала 4 829 грн. 16 коп. за тонну. Крім того, позивач наголошує, що у пункті 5.1. договору сторони визначили місце та умови поставки, та в додаткових угодах № 1 та № 2 вказане місце та умови змінені сторонами не були.

У судове засідання 18.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представник позивача у судовому засіданні 18.01.2016 наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, що зазначені ним у позовній заяві та додатково наведені у поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні 18.01.2016 заперечував, просив суд врахувати доводи, викладені ним у відзиві на позов.

У судовому засіданні 18.01.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 27.01.2016.

Від відповідача надійшов додатковий відзив на позовну заяву (вх.суду 4047/16 від 25.01.2016), в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що після підписання додаткової угоди № 2 від 19.11.2014 між сторонами не укладались інші додаткові угоди, а з урахуванням умов пункту 5.1. договору строки та місця поставки окремих партій товару визначаються сторонами у додаткових угодах. Оскільки будь-яких інших додаткових угод сторони не укладали, у відповідача відсутнє зобов'язання поставки вказаного позивачем обсягу товару. Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивач не звертався до відповідача із пропозицією щодо необхідності укладення окремих додаткових угод на поставку товару. Відповідач зазначає, що необхідною подією, яка є передумовою виконання обов'язку з боку відповідача поставити товар, є обов'язкове укладення додаткової угоди з позивачем, якою сторони мали б погодити: ціну, строк та місце поставки товару. Відтак і строк виконання обов'язку з поставки товару у позивача не настав, що вказує на безпідставність позовних вимог.

У судове засідання 27.01.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представниками позивача та відповідача надані додаткові усні пояснення по справі.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 4996/16 від 27.01.2016), в якому він просить суд продовжити строк розгляду справи на 15 днів.

Ухвалою суду від 27.01.2016 у відповідності до норм статті 69 Господарського процесуального кодексу України клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору було задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі № 904/10306/15 на 15 днів, терміном до 16.02.2016 включно.

Крім того, у судовому засіданні 27.01.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 15.02.2016.

У судове засідання 15.02.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 15.02.2016 надані додаткові усні пояснення по справі, а також представником відповідача були надані суду для огляду оригінали листів, які свідчать про наявність переписки між позивачем, відповідачем та елеватором щодо спірного обсягу товару, у зв'язку з чим у суду виникла необхідність з метою всебічного і повного з'ясування всіх фактичних обставин у справі, а також надання об'єктивної оцінки доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, витребувати додаткові докази, а саме:

- від позивача: оригінал довіреності № 11 від 25.12.2013 (для огляду у судовому засіданні); письмові пояснення щодо переписки між відповідачем, елеватором та позивачем в період з 02.09.2014 по 10.11.2014; відомості щодо особи, які виконувала обов'язки директора підприємства позивача 25.12.2013;

- від відповідача: письмові пояснення щодо ціни, за якою він готовий був продати товар в обсягах, зазначених в листах в період з 02.09.2014 по 10.11.2014.

У зв'язку з викладеними обставинами, у судовому засіданні 15.02.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, оголошувалась перерва до 16.02.2016 та витребувались вказані додаткові докази.

У судове засідання 16.02.2016 з'явився представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином у судовому засіданні 15.02.2016.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні 16.02.2016 заперечував, просив суд врахувати доводи, викладені ним у відзиві на позов, додатковому відзиві, а також просив суд долучити до матеріалів справи переписку між відповідачем, елеватором та позивачем в період з 02.09.2014 по 10.11.2014, а також копію довіреності на представника позивача, який приймав участь у цій переписці від імені позивача.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача,

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, 12.05.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (далі - покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" (далі - продавець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу товару № 12/05/14/2 (далі - договір, а.с.15-20), відповідно до умов якого продавець зобовязується передати у власність покупця, насіння соняшнику (далі - товар) або високо-олеїнове насіння соняшнику (далі - високо-олеїновий товар), який знаходиться на елеваторах, зазначених у пункті 5.1 договору (далі - елеватор), на вибір продавця, а покупець зобовязується прийняти товар або високо-олеїновий товар і оплатити його вартість у відповідності до умов договору.

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2014, а стосовно невиконаних сторонами зобов'язань - до повного їх виконання.

Доказів зміни, розірвання або визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм параграфу 1 глави 54 розділу ІІІ Цивільного кодексу України.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами частини 1 статті 656 Цивільного кодексу України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачений обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з пунктом 2.1. договору загальна кількість товару або високо-олеїнового товару становить 2000,000 тон +/-10% за вибором продавця та визначається згідно з складськими квитанціями на зерно, що видаються елеватором.

У пункті 5.1. договору сторони встановили, що продавець здійснює поставку високо-олеїнового товару або товару в повному обсязі на умовах EXW ТОВ "Привільнянське ХЗП" (адреса: 52405, Дніпропетровська область, Солонянський район, селище Жданове, вулиця Шосейна, 1) в термін до 20 листопада 2014 року включно. Строки поставки та місця поставки (елеватори) окремих партій високо-олеїнового товару або товару визначаються сторонами в додаткових угодах до договору. Датою поставки та переходу права власності на високо-олеїновий товар або товар від продавця до покупця вважається дата оформлення складської квитанції на високо-олеїновий товар на імя покупця, що видається елеватором.

У розділі 3 договору сторони погодили умови щодо ціни та загальної вартості товару, а саме:

- ціна 1 метричної тони високо-олеїнового товару визначається в додаткових угодах до договору відповідно до наступної формули: КЦТ = ЦЗС + Д, де КЦТ - ціна високо-олеїнового товару в гривнях, включаючи 20% ПДВ; ЦЗС - ціна за 1 тонну товару, з урахуванням ПДВ, звичайного (не високо-олеїнового) соняшнику, що визначається як середньоринкова закупівельна ціна 1 тонни звичайного (не високо-олеїнового) соняшнику, яка пропонується на момент укладення сторонами додаткової угода до договору, за звичайний (не високо-олеїновий) соняшник наступними зернотрейдерами: ТОВ "Кернел-Трейд", ПрАТ "Креатив", ТОВ "ОСОБА_2 Україна", ТОВ "АТ Каргілл" на елеваторі; Д - сума доплати за "високо-олеїновість" в гривнях, включаючи 20% ПДВ, яка є фіксованою і складає 45 доларів США за 1 тонну високо-олеїнового товару в перерахунку по курсу купівлі долара США на міжбанківському ринку, визначеному за даними, розміщеними на сайті www.mezhbank.org.ua на дату, що передує дню підписання додаткової угоди до договору, в якій визначатиметься ціна відповідної партії високо-олеїнового товару (пункт 3.1. договору);

- у випадку поставки товару з вмістом олеїнової кислоти менше ніж 82% ціна товару визначається у відповідності з умовами пункту 3.1. договору щодо визначення ціни звичайного (не високо-олеїнового) соняшнику (пункт 3.2. договору);

- остаточні розрахунки сторін відбудуться до 1 грудня 2014 року. Остаточна вартість товару або високо-олеїнового товару зменшується на 18% річних, нарахованих на суму здійсненної передоплати відповідно до пункту 4.1. договору з дати перерахування коштів до дати проведення остаточних розрахунків сторін (пункт 3.3. договору);

- у разі збільшення курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату визначення ціни відповідно до пункту 3.1. або пункту 3.2. договору більш ніж на 0,1 грн. в порівнянні із курсом долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату здійснення покупцем оплати згідно пунктом 3.3. договору, розмір перерахованих коштів для здійснення нарахування 18% річних (пункт 3.3. договору) підлягає перерахуванню в наступному порядку: 1) розраховується коефіцієнт (К) коригування суми по кожному платіжному дорученню за формулою: К = курс купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату визначення ціни відповідно до пункту 3.1. або пункту 3.2. договору, розділений на курс купівлі долара США на міжбанківському валютному ринку України на дату здійснення покупцем передоплати згідно з пунктом 4.1. договору; 2) сума перерахованих коштів згідно пунктом 4.1. договору підлягає коригуванню за наступною формулою: сума коштів перерахованих за кожним платіжним дорученням, помножена на відповідний коефіцієнт (К). Відповідний перерахунок здійснюється на дату визначення ціни згідно з пунктом 3.1. або 3.2. договору (пункт 3.4. договору).

Згідно з приписами частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, у пункті 4.1. договору сторони визначили, що покупець здійснює передоплату за обєм товару у кількості 267,257 тон за ціною 4 404 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ, у розмірі 734 грн. 00 коп. після отримання від продавця факсових або сканованих копій наступних документів, а саме: рахунку фактури із зазначенням: кількості товару, ціни без ПДВ, загальної суми без ПДВ, суми ПДВ всього до сплати.

Відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату № 3 від 13.05.2014 на суму 1 176 999 грн. 83 коп. за поставку соняшника урожаю 2014 року у кількості 267,257 тн. за ціною 3 670 грн. 00 коп. без ПДВ за тону (а.с.21).

На виконання взятих на себе зобов'язань, у відповідності до умов пункту 4.1. договору, позивачем 15.05.2014 було сплачено відповідачу попередню оплату в сумі 1 176 999 грн. 83 коп., що підтверджується банківською випискою (а.с.22).

Суд відзначає, що вказана сума є оплатою погодженого в пункті 4.1. договору обсягу товару, а саме: 267,257 тони за ціною 4 404 грн. 00 коп. = 1 176 999 грн. 83 коп.

При цьому, як пояснювали представники сторін у судових засідання, станом на момент поставки різко змінився курс долара США по відношенню до національної валюти, у зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості поставити товар в обсязі 267,257 тони за ціною 4 404 грн. 00 коп.

В свою чергу, позивач, підтверджуючи свою добросовісність, а також розуміючи, що сторони не могли в травні 2014 року передбачити різку зміну курсу валют у листопаді 2014 року, погодився укласти з відповідачем додаткову угоду № 1 від 18.11.2014, в якій сторони дійшли згоди змінити ціну товару у бік її збільшення, та, відповідно знизити обсяг товару, що підлягав поставці.

Так, у додаткові угоді № 1 від 18.11.2014 сторони домовились про наступне:

- відповідно до пункту 3.1. договору ціна за 1 тону товару звичайного (невисоко-олеїнового) соняшнику на партію товару в розмірі 140,00 тн., складає 5 000 грн. 00 коп. плюс ПДВ - 1 000 грн. 00 коп., а всього з ПДВ - 6 000 грн. 00 коп.;

- відповідно до пункту 3.1. договору сума доплати за високо-олеїновість товару в гривнях на дату укладення додаткової угоди, на партію товару в розмірі 140,00 тон, складає 574 грн. 86 коп. плюс ПДВ 114 грн. 99 коп., а всього 689 грн. 85 коп.;

- загальна вартість товару за договором поставки № 12/05/14/2 від 12.05.2014 в об'ємі 140,00 тн., розрахована на підставі ціни товару, встановленої у пункті 3 додаткової угоди, зменшується відповідно до умов пункту 3.4. та складає 563 402 грн. 00 коп. плюс ПДВ - 112 680 грн. 40 коп., а всього з ПДВ 676 082 грн. 40 коп.;

- остаточна ціна товару за якою покупець проводить розрахунок за соняшник врожаю 2014 року за договором поставки № 12/05/14/2 від 12.05.2014 в об'ємі 140,00 тн. складає 4 024 грн. 30 коп. плюс ПДВ - 804 грн. 86 коп., а всього ціна з ПДВ - 4 829 грн. 16 коп. за одну метричну тону залікової ваги товару (а.с.23).

На виконання вказаної додаткової угоди відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 140,00 тон за ціною 4 024 грн. 30 коп. без ПДВ на суму 676 082 грн. 40 коп., що підтверджується видатковою накладною № 171 від 18.11.2014 (а.с.25) та складською квитанцією на зерно № 902 від 18.11.2014 (а.с.24).

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 від 19.11.2014, в якій сторони домовились про наступне:

- відповідно до пункту 3.1. договору ціна за 1 тону товару звичайного (невисоко-олеїнового) соняшнику на партію товару в розмірі 114,00 тн., складає 5 000 грн. 00 коп. плюс ПДВ - 1 000 грн. 00 коп., а всього з ПДВ - 6 000 грн. 00 коп.;

- відповідно до пункту 3.1. договору сума доплати за високо-олеїновість товару в гривнях на дату укладення додаткової угоди, на партію товару в розмірі 114,00 тон, складає 572 грн. 25 коп. плюс ПДВ 114 грн. 45 коп., а всього 686 грн. 70 коп.;

- загальна вартість товару за договором поставки № 12/05/14/2 від 12.05.2014 в об'ємі 114,00 тн., розрахована на підставі ціни товару, встановленої у пункті 3 додаткової угоди, зменшується відповідно до умов пункту 3.4. та складає 458 770 грн. 20 коп. плюс ПДВ - 91 754 грн. 04 коп., а всього з ПДВ 550 524 грн. 24 коп.;

- остаточна ціна товару за якою покупець проводить розрахунок за соняшник врожаю 2014 року за договором поставки № 12/05/14/2 від 12.05.2014 в об'ємі 114,00 тн. складає 4 024 грн. 30 коп. плюс ПДВ - 804 грн. 86 коп., а всього ціна з ПДВ - 4 829 грн. 16 коп. за одну метричну тону залікової ваги товару;

- покупець з урахуванням вже проведеної попередньої оплати, здійсненої відповідно до пункту 4.1. договору, також згідно умов пункту 3.3. та 3.4., проводить доплату за товар в об'ємі 254,00 тон у розмірі 41 339 грн. 01 коп. плюс ПДВ - 8 267 грн. 80 коп., а всього з ПДВ - 49 606 грн. 81 коп. (а.с.27).

На виконання вказаної додаткової угоди відповідачем було поставлено позивачу товар у кількості 114,00 тон за ціною 4 024 грн. 30 коп. без ПДВ на суму 550 524 грн. 24 коп., що підтверджується видатковою накладною № 172 від 19.11.2014 (а.с.30) та складською квитанцією на зерно № 910 від 19.11.2014 (а.с.28).

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів внесення змін до умов договору щодо строків поставки товару, а також його обсягів. Крім того, у судових засіданнях представниками позивача та відповідача було підтверджено, що будь-яких змін в цій частині сторони не погоджували.

Слід зауважити, що у пункті 2.1. договору сторони, зокрема, визначили, що загальна кількість товару або високо-олеїнового товару становить 2000,000 тонн +/-10% за вибором продавця.

Отже, зі змісту вказаного пункту вбачається, що воля продавця розповсюджується лише на обсяг +/-10% від загального обсягу 2 000,000 тонн, а не на весь обсяг. Оскільки з пункту 2.1. договору не вбачається право відповідача визначати будь-який обсяг поставки на виконання умов договору, а отже, поставлений обсяг товару - 254,00 тони не може вважатися повним виконанням умов договору з боку відповідача (продавця).

В порушення пунктів 2.1, 5.1 договору купівлі-продажу Товариством з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" переоформлено на товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" лише дві складські квитанції на зерно у загальній кількості 254 тони, а саме:

- № 902 від 18.11.2014 заліковою вагою 140,00 тон;

- № 910 від 19.11.2014 заліковою вагою 114,00 тон.

Отже мінімальний розрахунковий обєм недопоставленого відповідачем товару за договором купівлі-продажу складає 1 546,00 тони (2000 т. - 10% - 254,00 т.).

За умовами пункту 3.3 договору купівлі-продажу остаточні розрахунки сторін відбудуться до 01.12.2014 (тобто, після терміну поставки, визначеного у пункті 5.1. договору купівлі-продажу).

Порядок визначення ціни зафіксовано сторонами у пункті 3.1. договору купівлі-продажу та цей порядок вже було додержано сторонами договору під час оформлення поставленої частини товару.

Що стосується здійсненої позивачем попередньої оплати товару, то, як зазначено у пункті 4.1. договору купівлі-продажу, попередня оплата передбачалася лише за частину від загального обєму товару, що підлягав постачанню. Тобто, в даному випадку відбулася часткова попередня оплата товару згідно зі статтею 693 Цивільного кодексу України.

Отже, виходячи з умов договору купівлі-продажу, а саме: пунктів 3.3., 4.2. та 5.1, обовязок відповідача поставити решту частини обєму товару не пов'язаний з обовязком відповідача щодо його попередньої оплати.

Враховуючи, що між сторонами будь-яких додаткових угод щодо зміни основного місця і строку поставки товару не було укладено, діючими залишаються визначені сторонами основні умови договору купівлі-продажу щодо місця поставки (ТОВ "Привільнянське ХЗП", адреса: 52405, Дніпропетровська область, Солонянський район, селище Жданове, вулиця Шосейна, 1) та строку поставки (до 20.11.2014).

Слід зазначити, що зобовязання за основним договором купівлі-продажу можуть бути виконані відповідачем у будь-який час, оскільки у пункті 10.1. договору зазначено, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2014, а стосовно невиконаних сторонами зобовязань - до повного їх виконання.

Докази виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" зобовязання щодо поставки товару у кількості, обумовленої пунктом 2.1. договору, у матеріалах справи відсутні.

Суд вважає за необхідне зауважити, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" виконало усі передбачені договором купівлі-продажу зобовязання, а саме: перерахувало суму передоплати згідно з пунктом 4.1. договору купівлі-продажу за частину товару - 1 176 999 грн. 83 коп. з ПДВ, що підтверджується випискою за особовим рахунком.

Отже, у зв'язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару позивач нарахував неустойку у сумі 1 758 582 грн. 27 коп., яку розрахував у відповідності до умов пункту 7.1. договору, та обмежив розраховану суму до 746 588 грн. 14 коп., що складає 10% від вартості недопоставленого в строк товару, яку просить суд стягнути з відповідача, що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Як було зазначено вище, у пунктах 2.1. та 5.1. договору сторони визначили зобов'язання відповідача передати позивачу товар в обсязі 2 000,000 тони +/- 10% в термін до 20.11.2014.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Матеріалами справи підтверджується, що строк та обсяг поставки товару, погоджені сторонами у договорі, були відповідачем порушені, а саме: частина товару була поставлена 18.11.2014 та 19.11.2014 (вчасно), залишкова частина (1 546,00 тони) не була поставлена відповідачем.

У пункті 7.1. договору передбачено, що у разі недопоставки високо-олеїнового товару або товару у кількості та у строк, вказаний у договорі, продавець сплачує покупцю неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості недопоставленого високо-олеїнового товару або товару, за кожен день прострочення, але не більше 10% від вартості недопоставленого товару.

Позивач на підставі пункту 7.1. договору здійснив розрахунок неустойки за період з 20.11.2014 по 20.05.2015 за результатами якого нарахував 1 758 582 грн. 27 коп.

З приводу заперечень відповідача щодо відсутності звернення позивача до відповідача з приводу поставки вказаної кількості товару, суд зазначає наступне.

Судом було враховано, що відповідно до частини 1 статті 670 Цивільного кодексу України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з вимогою передати товар у кількості 1 546,00 тон, як і відмови від вже переданого товару, чи повернення попередньої оплати.

При цьому, суд виходить із того, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 по справі № 1-2/2002, положення частини 2статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

При цьому,обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Крім того, умови договору (пункт 7.1. договору) містять обов'язок відповідача у разі недопоставки товару сплатити покупцю неустойку, та сплата неустойки не ставиться у залежність від наявності будь-яких звернень позивача до відповідача.

З приводу заперечень відповідача щодо непогодження ціни на залишкову кількість товару (1 546,00 тон), у зв'язку з чим, зобов'язання відповідача щодо його поставки позивачу відсутнє, а також неправомірності застосування у розрахунку вказаної позивачем ціни, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом визначено, що ціна в договорі встановлюється за домоленістю сторін (стаття 632 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Якщо ціну встановлено залежно від ваги товару, вона визначається за вагою нетто, якщо інше не встановлено договором купівлі-продажу. Якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару. Якщо продавець прострочив виконання обов'язку щодо передання товару, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на день передання товару, встановлений у договорі, а якщо такий день не встановлений договором, - на день, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Положення цієї частини про визначення ціни товару застосовуються, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання.

Ціна є істотною умовою договору купівлі-продажу.

У пункті 5.1. договору сторони встановили, що продавець здійснює поставку високо-олеїнового товару або товару в повному обсязі на умовах EXW ТОВ "Привільнянське ХЗП" (адреса: 52405, Дніпропетровська область, Солонянський район, селище Жданове, вулиця Шосейна, 1) в термін до 20 листопада 2014 року включно. Строки поставки та місця поставки (елеватори) окремих партій високо-олеїнового товару або товару визначаються сторонами в додаткових угодах до договору.

Крім того, у пункті 3.1. договору сторони погодили, зокрема, що ціна 1 метричної тонни високо-олеїнового товару визначається в додаткових угодах до договору, а в пункті 3.2. договору визначено, що у випадку поставки товару з вмістом олеїнової кислоти менше ніж 82% ціна товару визначається у відповідності з умовами пункту 3.1. договору щодо визначення ціни звичайного (не високо-олеїнового) соняшнику.

Отже, умовами договору передбачено визначення ціни товару, який підлягає поставці за договором, в додаткових угодах.

Відповідно, і на поставлені відповідачем обсяги (140,00 та 114,00 тон) між сторонами укладались додаткові угоди, в яких сторони погоджували ціну кожної поставленої партії.

Доказів укладання додаткової угоди (угод) щодо визначення ціни товару на залишковий обсяг - 1 546,00 тон сторонами до матеріалів справи не додано. Крім того, представниками позивача та відповідача визнається та підтверджується факт того, що будь-яких додаткових угод до спірного договору, крім доданих до позову двох угод, між сторонами не укладалось.

При цьому, спеціальна норма законодавства - стаття 691 Цивільного кодексу України у даному випадку передбачає можливість застосування ціна або на момент укладення договору або на день передання товару.

Суд вважає, що позивач та відповідач своїми діями в процесі виконання спірного договору підтвердили визнання та погодження з тим, що ціна товару, визначена на момент укладення договору в пункті 4.1. договору (4 404 грн.) не є справедливою та адекватною ринковим умовам, у зв'язку з чим, вказана ціна була переглянута, та, фактично, за вказаною ціною поставок не відбулося. Отже, суд приходить до висновку, що застосуванню підлягає саме ціна, яка існувала на день передання товару (в даному випадку в період, коли мала відбутись поставка).

Крім того, суд звертає увагу, що дві партії товару, які були поставлені на виконання умов спірного договору, були поставлені за однаковою ціною за 1 метричну тону залікової ваги товару, яка склала 4 829 грн. 16 коп. Вказані поставки відбулися 18.11.2014 та 19.11.2014.

Граничний строк виконання зобов'язання з поставки залишкової кількості товару 1 546,00 тон - 20.11.2014, однак, суд приходить до висновку щодо правомірності застосування ціни, погодженої сторонами 18.11.2014 та 19.11.2014, оскільки в ці дні зобов'язання щодо поставки всього погодженого обсягу товару також існувало, крім того, поставки відбулися у різні дні, але за одноковою ціною.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

На думку суду, у договорі саме відповідач зобов'язався поставити визначений договором обсяг товару повністю в строк до 20.11.2015; умови договору були визначені сторонами на основі вільного волевиявлення та обидві сторони погодилися з тим, що умови є справедливими, а отже, сторони зобов'язані їх виконувати.

Умови договору не передбачають наслідків та розподіл відповідальності між сторонами у випадку непідписання додаткової угоди до договору щодо визначення ціни на товар. Як і не містять умов, які надають право відповідачу не поставляти товар у випадку непідписання відповідної додаткової угоди.

При цьому, умови договору містять чіткий обов'язок відповідача поставити товар в обсязі 2000,000 тон +/- 10% в термін до 20.11.2014. Вказані умови викладені чітко та однозначно, та не містять жодних застережень.

Крім того, спосіб визначення ціни було погоджено сторонами у пункті 3.1. договору.

Отже, у випадку непідписання додаткової угоди на залишковий обсяг товару саме у відповідача наступало прострочення.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При цьому, суд зазначає, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, у тому числі, встановлювати неустойку за порушення негрошового зобов'язання, визначено частиною 2 статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Разом з цим, частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо воно доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, порушення зобов'язання за відсутності вини вважається випадком, який унеможливлює його виконання як непереборною силою, так і будь-якою іншою обставиною, настання якої боржник не міг передбачити. Для того, щоб довести наявність випадку, відповідач повинен довести відсутність його вини.

При цьому, доказів наявності вказаних обставин сторонами суду не надано, а відповідно до статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Враховуючи викладені обставини, є наявним факт прострочення поставки товару.

Таке порушення зобов'язання відповідача не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли під час дії угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору.

Даний висновок кореспондується з приписами пункту 7 статті 180 Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунок неустойки, здійснений позивачем у позовній заяві, суд встановив, що він не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, оскільки позивач неправомірно включив в період прострочення 20.11.2014, оскільки вказаний день згідно з умовами пункту 5.1. договору є граничним для виконання обов'язку відповідачем щодо поставки товару та не може включатися до періоду прострочення (нарахування пені).

Крім того, з підстав, що були описані вище, суд погодився із правомірністю застосування у формулі під час розрахунку неустойки ціни товару - 4 829 грн. 16 коп. за одну метричну тону.

При цьому, оскільки позивач обмежив заявлену до стягнення суму неустойки 10% вартості недопоставленого товару, то на підсумкову суму неустойки допущене порушення не вплинуло.

Неустойка у сумі 746 588 грн. 14 коп. розрахована позивачем вірно та з урахуванням умов договору.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому звязку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Так, зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов'язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об'єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов'язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб'єктів зобов'язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов'язання дії щодо належного виконання зобов'язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов'язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов'язків, яка б виключала необ'єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов'язання стосовно одна одної.

Суд зауважує, що норми Господарського кодексу України передбачають загальний порядок укладання господарських договорів (стаття 181), але відповідач, здійснюючи поставку лише частини товару в обсязі 254,00 тон до настання граничного строк для поставки всього погодженого обсягу, не здійснив жодної дії для того, щоб не допустити прострочення з його боку.

Крім того, з системного аналізу матеріалів справи суд приходить до висновку, що позивачем умови договору в частині його зобов'язань до 20.11.2014 виконувались належним чином, а саме: через 3 дні з моменту укладання договору - 15.05.2014 позивачем була внесена передоплата чітко у погодженому в пункті 4.1. договорі розмірі - 1 176 999 грн. 83 коп.. При цьому, у вказаному пункті сторони передбачили наперед ціну товару на обсяг 267,257 тону у розмірі 4 404 грн. (267,257 тони за ціною 4 404 грн. 00 коп. = 1 176 999 грн. 83 коп.).

При цьому, як пояснювали представники сторін у судових засідання, станом на момент поставки різко змінився курс долара США по відношенню до національної валюти, у зв'язку з чим відповідач був позбавлений можливості поставити товар в обсязі 267,257 тони за ціною 4 404 грн. 00 коп.

В свою чергу, позивач, підтверджуючи свою добросовісність, а також розуміючи, що сторони не могли в травні 2014 року передбачити різку зміну курсу валют у листопаді 2014 року, погодився укласти з відповідачем додаткові угоді № 1 від 18.11.2014 та № 2 від 19.11.2014, в якій сторони дійшли згоди змінити ціну товару у бік її збільшення, та, відповідно знизити обсяг товару, що підлягав поставці.

При цьому, системний аналіз умов договору дає підстави зробити висновок, що первісною мала бути поставка залишкового обсягу непоставленого товару, а потім мав відбутись остаточний розрахунок. До вказаного висновку суд прийшов з огляду на те, що у пункті 5.1. договору міститься зобов'язання відповідача поставити весь узгоджений у договорі обсяг товару (2000,00 тон) в термін до 20.11.2014, а в пункті 3.3. договору сторони визначили, що остаточні розрахунки сторін відбудуться до 01.12.2014 (тобто, після терміну поставки, визначеного у пункті 5.1. договору купівлі-продажу).

Що стосується здійсненої позивачем попередньої оплати товару, то, як зазначено у пункті 4.1. договору купівлі-продажу, попередня оплата передбачалася лише за частину від загального обєму товару, що підлягав постачанню. Тобто, в даному випадку відбулася часткова попередня оплата товару згідно зі статтею 693 Цивільного кодексу України.

Отже, виходячи з умов договору купівлі-продажу, а саме: пунктів 3.3., 4.2. та 5.1, обовязок відповідача поставити решту частини обєму товару не пов'язаний з обовязком відповідача щодо його попередньої оплати.

Приймаючи рішення, судом також було враховано наступне.

У судовому засіданні 16.02.2016 відповідачем до матеріалів справи було долучено переписку між відповідачем, елеватором - ТОВ "Привільнянське ХЗП" та позивачем, з якої вбачається, що відповідач звертався до елеватора з проханням переоформити з його картки соняшник урожаю 2014 року на позивача у певних обсягах, а саме:

- лист від 02.09.2014 щодо обсягу товару у кількості 553,660 тони;

- лист від 04.09.2014 щодо обсягу товару у кількості 181,060 тони;

- лист від 05.09.2014 щодо обсягу товару у кількості 209,780 тони;

- лист від 14.10.2014 щодо обсягу товару у кількості 405,350 тони;

- лист від 21.10.2014 щодо обсягу товару у кількості 362,510 тони;

- лист від 10.11.2014 щодо обсягу товару у кількості 140,034 тони.

До матеріалів справи були також додані листи елеватора - ТОВ "Привільнянське ХЗП", адресовані Директору ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" - ОСОБА_3 та Представнику ОСОБА_4, в яких повідомляється про надходження вищевказаних розпоряджень про передачу у власність позивача відповідної кількості соняшника з проханням підтвердити прийняття у власність вказаний обсяг. При цьому, кожен з цих 6 листів отриманий лише ОСОБА_5

Відповідачем до матеріалів справи також долучені відповіді на вказані звернення, а саме: п'ять листів, підписаних особисто ОСОБА_5, що ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" не підтвердило прийняття у власність вказані у зверненнях обсяги товару.

У зв'язку з цим, елеватор - ТОВ "Привільнянське ХЗП" направило листи до відповідача з інформацією, що ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" не надало підтвердження про прийняття у власність певного обсягу товару, у зв'язку з чим, переоформлення вказаного у них обсягу не відбулося.

Відповідачем також було долучено до матеріалів справи копію довіреності № 11 від 25.12.2013, засвідчену тим же ОСОБА_4, видану в.о. директора ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" - ОСОБА_6, якою ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" уповноважило ОСОБА_4 на здійснення наступних дій:

- перевіряти фактичну наявність, переоформлення товару на елеваторах (зернових складах);

- отримувати оригіналів складських квитанцій на соняшник, виданих на ім'я ТОВ "ТД "Дельта Вілмар";

- отримувати та подавати оригінали товарно-транспортних документів (в тому числі товарно-транспортні накладні) та бухгалтерських документів;

- отримувати документи, передані кур'єрською поштою, замовлену та іншу поштову кореспонденцію.

Оригінал вказаної довіреності, а також додаткові пояснення, які витребувались у судовому засіданні 15.02.2016 до матеріалів справи не долучено, для огляду оригінал довіреності також не надавався.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до долученої до матеріалів справи копії довіреності № 11 від 25.12.2013 у ОСОБА_4 відсутні повноваження щодо прийняття рішення від імені директора ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" - ОСОБА_3 про надання чи ненадання підтвердження оформлення у власність товару.

До матеріалів справи не долучено належних доказів прийняття рішення він імені ТОВ "ТД "Дельта Вілмар" уповноваженою особою на здійснення розпорядчих дій, а саме: про відмову від прийняття запропонованого обсягу товару.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази надсилання вказаних листів, а також докази їх отримання уповноваженою на прийняття вказаного рішення особою - директором ТОВ "ТД "Дельта Вілмар". А з довіреності не вбачається наявність у ОСОБА_4 розпорядчих повноважень, а лише права на здійснення технічної участі під час операцій з передачі товару.

З огляду на викладене суд не приймає вказану переписку у якості належного доказу, який підтверджує факт виконання своїх обов'язків за договором відповідачем.

Крім того, проаналізувавши фактичні правовідносини, які відбулися в рамках дії спірного договору, суд приходить до висновку, що в першу чергу між сторонами підписувалась додаткова угода, а після цього вже відбувалася передача товару, що додатково свідчить, що погодження поставки відбувалось на рівні керівництва юридичних осіб позивача та відповідача, оскільки додаткові угоди підписані зі сторони позивача - директором ОСОБА_7, зі сторони відповідача - директором - ОСОБА_8

Вказане ще раз підтверджує, що додана відповідачем переписка не є належним доказом факту належного виконання з його боку обов'язків за спірним договором, та не може свідчити про вчинення відповідачем всіх можливих дій, спрямованих на недопущення порушень його зобов'язань за договором.

Крім того, умови поставки EXW, а також необхідність присутності представника позивача під час передачі товару, на яку посилався представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2016, також не може прийматися до уваги судом, оскільки, як було зазначено вище, вказані дії є лише наслідком досягнення згоди сторін. Та як вже було зазначено вище, згода та воля обох сторін на здійснення поставки фіксувалась у додаткових угодах, а не в будь-яких листах.

В той же час, суд відзначає, що із боку позивача не було вчинено дій на досягнення належного виконання умов договору та не було запропоновано до підписання додаткову угоду, яка б визначала та фіксувала ціну на залишковий обсяг непоставленого товару.

Суд приходить до висновку, що порушення умов договору виникло з вини як відповідача так і позивача, а отже покладає відповідальність за вказане порушення на обох сторін в рівних частинах.

При цьому, враховуючи, що заявлені до стягнення штрафні санкції є надмірно великими, а докази того, що вказане порушення призвело до збитків позивача в матеріалах справи відсутні, суд вважає за необхідне у відповідності до статті 233 Господарського кодексу України, користуючись правом, наданим суду пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача, до 40% від розрахованого.

Враховуючи всі вище викладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що справедливим у даному спорі буде покладення відповідальності за порушення умов договору на обох сторін, а адекватним та відповідним допущеному порушенню умов договору, враховуючи поведінку обох сторін та причини такого порушення, буде стягнення з відповідача штрафу у розмірі 298 635 грн. 26 коп. (40% від розрахованого).

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить 1 218 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, що діяла на момент звернення із позовом до суду) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 218 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (182 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 746 588 грн. 14 коп., отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 11 198 грн. 82 коп. (1,5 відсотка ціни позову), а позивачем згідно платіжного доручення № НОМЕР_1 від 02.11.2015 сплачено 11 198 грн. 83 коп.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" повернути позивачу суму надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 01 коп. (11198,83 - 11198,82).

Отже, з урахуванням вище описаного, в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" на користь позивача підлягає поверненню з державного бюджету України судовий збір в сумі 0 грн. 01 коп.

Згідно з частиною 2 статті 49 Господарського процесуального кодексу України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки суд прийшов до висновку, що даний спір виник з вини обох сторін, судовий збір покладається на позивача та відповідача у рівних частинах.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Верхньодніпровське сільськогосподарське підприємство Агрофірма Промінь" (51630, Дніпропетровська область, Верхньодніпровський район, село Заріччя, вулиця Кленова, будинок 3; ідентифікаційний код 34588836) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (65481, Одеська область, м. Южне, вулиця Індустріальна, будинок 6; ідентифікаційний код 36369434) - 298 635 грн. 26 коп. - неустойки, 5 599 грн. 41 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В порядку, передбаченому частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дельта Вілмар" (65481, Одеська область, м. Южне, вулиця Індустріальна, будинок 6; ідентифікаційний код 36369434) надмірно сплачений судовий збір у сумі 0 грн. 01 коп., перерахований згідно з платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 02.11.2015, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.02.2016.

Суддя ОСОБА_9