ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р.Справа № 923/1588/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Мирошниченка М.А. та суддів Воронюка О.Л. і Лашина В.В.

(склад колегії суддів сформовано на підставі автоматизованого розподілу справи між суддями)

при секретарі судового засідання - Станковій І.М.

за участю представників:

ПАТ "Банк Національний Кредит" - Шох С.М. (на підставі доручення),

ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" - Казанцев Г.М. (на підставі доручення),

ТОВ "Співдружність ініціативних працездатних інвалідів" - не з'явився,

фізичної особи ОСОБА_6 - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одеса апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" на рішення господарського суду Херсонської області від 18 листопада 2015 р. у справі № 923/1588/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Співдружність ініціативних працездатних інвалідів" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача (ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність") фізичної особи - ОСОБА_6 про солідарне стягнення 5 376 773,97 грн.,

ВСТАНОВИВ:

31.08.2015р.(згідно штемпелю на конверті) Публічне акціонерне товариство "Банк Національний Кредит" (далі по тексту Позивач або Банк) звернулось до господарського суду Херсонської області (вхід.№1647 від 04.09.2015р.) з позовом про стягнення з ПАТ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (далі відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Співдружність ініціативних працездатних інвалідів" (далі відповідач 2) в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором № 85ю/2011/05-1379/2-1 від 05.05.2011 в розмірі 5 376 773,97 грн., з яких:

1) 2 877 012,03 грн. - заборгованості за кредитом,

2) 456 204,65 грн. - заборгованості за по сплаті процентів за кредит,

3) 263 238,29 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту,

4) 57 943,71 грн. - пені за несвоєчасну сплату процентів,

5) 16 045,66 грн. - 3% річних від простроченої суми кредиту,

6) 3 689,56 грн. - 3% річних від простроченої суми процентів,

7) 378 408,35 грн. - інфляційних втрат за час прострочки кредиту,

8) 99 231,72 грн. - інфляційних втрат за час прострочки процентів,

9) 17 5000 грн. - штрафу за прострочення повернення кредиту,

10) 1 050 000 грн. - штрафу за прострочення сплати процентів за кредит

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПАТ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність", правонаступником якого на даний час є ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність", (відповідач-1) належним чином не виконало взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення суми кредиту та сплати процентів за його користування за кредитним договором № 85ю/2011/05-1379/2-1 від 05.05.2011року.

Обґрунтовуючи вимогу про солідарне стягнення з відповідачів зазначених у позові грошових коштів, позивач послався на укладеним між ним та відповідачами договорі поруки № 04-1383/1-4 від 05.05.2011 р., за яким ТОВ "Співдружність ініціативних працездатних інвалідів" (відповідач-2) поручилося за виконання ПАТ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" зобов'язань за кредитним договором № 85ю/2011/05-1379/2-1 від 05.05.2011 р. і яким (договором поруки) передбачалась солідарна відповідальність відповідачів у разі неналежного виконання відповідачем-1 умов кредитного договору.

Обґрунтовуючи стягнення пені, штрафу, 3% річних і втрат від інфляції позивач послався на умови договору та приписи ст. 625 ЦК України (т. 1 а.с. 3-7)

Ухвалою господарського суду Херсонської області від 07.09.2015 р. за вказаним позовом порушено провадження по справі. (т. 1 а.с. 1)

05.10.2015 р. відповідач 1 до суду першої інстанції подав клопотання: про застосування положень ст. 83 ГПК України, в частині зменшення штрафних санкцій (т. 2 а.с. 62); про призначення судово-економічної експертизи для визначення правильності розрахунків (т. 2 а.с. 64-66) та про перевірку строків позовної давності (т. 2 а.с. 68-69).

15.10.2015 р. відповідач 2 до місцевого господарського суду подав відзив на позов, в якому позовні вимоги відносно нього не визнав, та посилаючись на п. 4.4. кредитного договору, зазначив, що позивач встановивши відповідальність відповідачу 1 про дострокове погашення заборгованості та відмовившись від договору був зобов'язаний зі спливом 15-денного строку пред'явити вимогу до відповідача 1 та відповідача 2 та подати відповідний позов до суду про дострокове повернення кредитних коштів, сплати процентів та штрафних санкцій, чого зроблено не було, а відтак договір поруки припинив дію, а тому правові підстави для стягнення з нього в солідарному порядку зазначених у позові коштів відсутні.

В обґрунтування своєї позиції відповідач 2 послався на ст. ст. 251, 252, ч. 1 ст. 509, 610, 611, 651, 1050 та 1054 Цивільного кодексу України. (т. 2 а.с. 83-85)

18.11.2015 р. відповідач 1 до суду першої інстанції подав відзив на позов в якому не визнав позовні вимоги щодо нарахованих сум штрафу, посилаючись на порушення статті 61 Конституції України, щодо можливості одночасного нарахування штрафу та пені за невиконання грошового зобов'язання.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 18.11.2015 р. (повний текст якого підписано суддею Закуріним М.К. 19.11.2015 р.) позовні вимоги, спрямовані до відповідача-1, задоволено частково. Стягнуто з відповідача-1 на користь позивача :

2877012,03 грн. заборгованості за кредитом,

456204,65 грн. заборгованості за процентами,

130816,92 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту,

57943,71 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів,

16045,66 грн. річних від простроченої суми кредиту,

3667,34 грн. річних від простроченої суми процентів,

378408,35 грн. інфляційних за час прострочки кредиту,

99213,94 грн. інфляційних за час прострочки процентів.

Також суд стягнув з відповідача-1 до Державного бюджету України - 60289,69 грн. судового збору.

В решті частині позовних вимог, спрямованих до відповідача 1, відмовлено.

В частині позовних вимог щодо солідарної відповідальності та безпосередньо, спрямованих до відповідача 2, відмовлено.

Ухвалюючи це рішення суд дійшов висновку, що відповідач-1 дійсно порушив умови кредитного договору і має перед позивачем заборгованість по ньому, а саме 2877012,03 грн. заборгованості за кредитом та 456204,65 грн. заборгованості за процентами, а відтак ці кошті підлягають стягнення з відповідача-1 на користь позивача.

Оцінюючи вимогу позивача про стягнення пені суд встановив, що позивачем нарахована пеня в розмірі 263238,29 грн. за порушення строків повернення кредиту за період з 21.11.2014р. по 21.05.2015р. та 57 943,71 грн. - за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 21.11.2014р. по 21.05.2015р.

Вирішуючи спір в цій частині суд зазначив, що позивачем нарахування пені за несвоєчасне повернення кредиту розпочате з 21.11.2014р. на суму 289012,03 грн., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає договірним умовам, оскільки заборгованість зі сплати суми кредиту в розмірі 289 012,03 грн. виникла з 06.11.2014р. та вона узгоджується із сумою зменшення ліміту кредитування, яка дорівнює щомісячному зменшенню на 152 000 грн., починаючи з 06.06.2014р. Суд зазначає, що позивачем пеня нарахована виходячи із сум частково погашення суми кредиту, хоча строк його погашення в повній сумі настав 22.10.2014р., а тому суд не повноважний виходити за межі позовних вимог.

За таких обставин, заперечення відповідача 1 щодо помилкового обрахунку пені на суму заборгованості з кредиту судом не прийняті до уваги.

Приймаючи до уваги позицію Верховного Суду України викладену в постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15 щодо застосування норм статей 509, 549 ЦК України в контексті статті 61 Конституції України, а саме щодо неможливості одночасного нарахування пені та штрафу за невиконання грошового зобов'язання, місцевий господарський суд, зазначив, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а тому позовні вимоги щодо нарахування штрафу задоволенню не підлягають.

Щодо заявленого відповідачем 1 клопотання про застосування положень ст. 83 ГПК України (зменшення розміру неустойки), то суд з цього приводу зазначив, що відповідач 1 не довів, що сума неустойки є нерозумною та несправедливою, а також не довів, що його матеріальний стан щодо неможливості сплачувати кредит суперечність принципам розумності і справедливості договірних зобов'язань, у зв'язку з чим його клопотання про зменшення суми неустойки задоволенню не підлягає.

Судом також відхилено клопотання відповідача 1 про призначення судово-економічної експертизи на предмет визначення правильного обрахунку стягуваних сум пені, річних та інфляційних, через необґрунтованість та відсутність необхідності для суду у застосуванні спеціальних знань для розрахунку нарахованих позивачем сум.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, який , суд констатував його правомірність, проте з огляду на заяву відповідача 1 щодо застосування строків позовної давності, зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення 3667,34 грн. річних та 99213,94 грн. інфляційних за час прострочки по сплаті процентів, а також 16045,66 грн. річних та 378408,35 грн. інфляційних за час прострочки по кредиту є правомірними та підлягають задоволенню, а позовні вимоги щодо стягнення 22,22 грн. річних та 17,78 грн. інфляційних за період з 06.01.2012р. до 11.01.2012р. від суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 45187,84 грн. задоволенню не підлягають.

Суд зазначив, що позивачем інфляційні та річні нараховані виходячи із сум частково погашення суми кредиту та процентів, хоча строк його погашення в повній сумі настав 22.10.2014р., а тому суд не повноважний виходити за межі позовних вимог.

Посилаючись на правові висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014р. по справи № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд зазначив, що закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У цьому спорі позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача-2, як поручителя, заборгованості за кредитним договором 31.08.2015р., хоча строк дії поруки припинився 23.04.2015р. (шестимісячний строк з моменту невиконання зобов'язання щодо повернення всієї суми кредиту), а тому позивачем пропущено строк звернення до поручителя за виконанням кредитних зобов'язань, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. (т. 2 а.с. 181-191)

Відповідачі не оскаржили це судове рішення в апеляційному порядку.

Частково не погоджуючись з цим судовим рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення господарського суду Херсонської області від 18.11.2015 р. по справі №923/1588/15, а саме:

Стягнути солідарно з обох відповідачів на його користь заборгованість відповідача-1 за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 85ю/2011/05-1379/2-1 від 05.05.2011р. у розмірі 5 376 773, 97 грн. з яких:

2 877 012,03 гривень - сума заборгованості за кредитом;

456 204,65 гривні - сума заборгованості за процентами;

57 943,71 гривні - сума пені за несвоєчасну сплату процентів;

263 238,29 гривень - сума пені за несвоєчасне повернення кредиту;

3 689,56 гривень - 3 % річних від простроченої суми процентів;

16 045,66 гривень - 3 % річних від простроченої суми кредиту;

99 231,72 гривень - індекс інфляції за час прострочки по сплаті процентів;

378 408,35 гривень - індекс інфляції за час прострочки по кредиту;

175 000,00 гривень - штраф за прострочку кредиту;

1 050 000,00 гривень - штраф за прострочку процентів.

Скаржник також просив суд стягнути з відповідачів на його користь витрати по сплаті судового збору за звернення до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційної скаргою у розмірі 80 388,00 грн. у рівних частинах з кожного по 40 194,00 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник послався на те, що місцевий суд приймаючи рішення порушив норми матеріального та процесуального права. Скаржник вважає, що місцевим судом безпідставно, необґрунтовано та з порушенням норм матеріального права було зроблено висновок про те, що строк повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за його користування настав 22 жовтня 2014 р. Так скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем-1 не надано доказів, що вся заборгованість за кредитом відповідача-1 станом на 22.10.2014 року обліковувалась у позивача, як прострочена, а відтак доводи про настання строку погашення кредиту в жовтні 2014 року з посиланням на п.4.4. кредитного договору є недоведеними.

Щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором з поручителя, то посилаючись на приписи норм чинного законодавства України та положення договору поруки, скаржник зазначив, що договором поруки було визначено, що строк дії договору поруки становить з 05.05.2011 року по 23 квітня 2020 року. Відмовляючи в задоволенні позовної заяви суд послався на те, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не пред'явив вимоги до поручителя, а тому поруку припинено на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Посилання в рішенні на те, що в договорі поруки не встановлені ні строк дії поруки, ні строк її припинення, а тому діє загальне правило, яке стосується шести місяців для пред'явлення вимоги до поручителя є безпідставним та необґрунтованим.

Що ж стосується випадків застосування до правовідносин шестимісячного строку, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, то він застосовується виключно у разі, якщо строк дії договору поруки не встановлено. Аналогічна правова позиція закріплена і в Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 р. по справі № 6-53цс14.

Щодо відмови суду у стягненні штрафу скаржник послався на норми статей Конституції України, ЦК України, ГК України, Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та на практику Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 09.04.2012 року по справі № 20/246-08, від 27.04.2012 року по справі №06/5026/1052/2011, від 30.05.2011 року по справі № 42/252, якими передбачалась можливість стягнення пені та штрафу одночасно, а відтак ця відмова на його думку є необґрунтованою.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 р. зазначену апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 21.01.2016 р. о 10:00 год., про що учасники процесу були повідомлені належним чином.

31.12.2015 р. від скаржника до Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 р. зазначене клопотання задоволено, розгляд апеляційної скарги в режимі відео конференції призначено на 21.01.2016 о 10:00 год. та доручено Шевченківському районному суду м. Києва забезпечити проведення судового засідання по справі №923/1588/15 в режимі відеоконференції в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва.

Проведення судового засідання 21.01.2016р. здійснювалась в режимі відео конференції.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 21.01.2016 р. суд задовольнив клопотання відповідача -1, відклав розгляд справи на 09.02.2016р. об 11.00 та доручив Шевченківському районному суду м. Києва забезпечити проведення судового засідання по справі в режимі відеоконференції в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва, про що учасники процесу та вищевказаний суд були повідомлені належним чином.

Проведення судового засідання 09.02.2106 р. здійснювалась в режимі відео конференції.

У судовому засіданні 09.02.2016 р. були присутні представники позивача та відповідач-1

Суд залишив без задоволення клопотання скаржника (позивача) про залучення до матеріалів справи додаткового доказу, а саме копії рішення господарського суду м. Києва від 01.12.2015р по справі №923/1681/15, оскільки воно не набуло законної сили і оскаржено в апеляційному порядку, тобто не може оцінюватись як належний доказ по справі, однак задовольнив його клопотання про залучення до матеріалів справи письмових пояснень до скарги та копій рішень Дніпровського районного суду м. Херсон від 20.10.2015р. та Апеляційного суду Херсонської області від 26.11.2015р. по справі №666/5181/15ц.

Суд відхилив клопотання відповідача ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" про витребування у позивача додаткових доказів, які підтверджують отримання цим відповідачем коштів за кредитом, з огляду на те, що ці докази не впливають на суть спору , оскільки відповідач визнає суму отриманого ним кредиту і між сторонами немає спору щодо розміру отриманого кредиту.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 р.: за клопотанням відповідача ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" залучено до участі у розгляді справи № 923/1588/15, на стадії апеляційного провадження, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача (ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність") фізичну особу - ОСОБА_6; продовжено розгляд справи № 923/1588/15 на 15 днів; відкладено розгляд справи № 923/1588/15 на 25.02.2016р. об 11.00; визнано явку представників позивача - Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" та відповідача 1- ТОВ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" в судове засідання 25.02.2016р. безпосередньо в Одеський апеляційних господарський суд - обов'язковою; зобов'язано позивача направити залученій третій особі копії позовної заяви та апеляційної скарги та надати суду докази такого направлення.

25.02.2016р. до суду від представника відповідача-1 надійшло клопотання про призначення по справі судово-економічної експертизи на вирішення якої поставити питання чи обґрунтовані нараховані позивачем суми процентів, пені, 3% річних, втрат від інфляції та штрафу які підлягають сплаті за спірним договором з урахуванням усіх додаткових угод до нього на дату складання розрахунку заборгованості.

Фіксація судового засідання 25.02.2016р. здійснювалась за допомогою технічних засобів без використання режиму відеоконференції та вівся протокол судового засідання.

Представник відповідача-2 (ТОВ "Співдружність ініціативних працездатних інвалідів") та третя особа - ОСОБА_6 у судове засідання 25.02.2016р. не з'явились, хоча зазначені особи повідомлялись завчасно та належним чином про день час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм поштового відправлення (ухвали Одеського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р). Про причини свого нез'явлення суд не повідомили.

Враховуючи викладені обставини, думку інших учасників процесу, а також те, що встановлений ст.102 ГПК України двомісячний строк розгляду справи, з урахуванням здійсненого судом відповідно до приписів ст.69 ГПК України продовженням цього строку, закінчується, що унеможливлює відкладення розгляду справи, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутністю учасників процесу що не з'явились.

Суд відхилив клопотання представника відповідача 1 про призначення по справі судово-економічної експертизи на предмет визначення правильного обрахунку стягуваних сум процентів, пені, штрафу, 3% річних та втрат від інфляції, оскільки ці розрахунки є суто математичними і не потребують спеціальних знань, а саме лише в таких випадках згідно ст.41 ГПК України суд може призначити експертизу.

Представник скаржника в усних пояснення наданих суду підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Представники відповідача 1 в усних поясненнях наданих суду просив суд залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Згідно приписів ст. 85 ГПК України, в судовому засіданні 25.02.2016р. оголошувались лише вступна та резолютивна частини судової постанови.

Переглянувши відповідно до приписів ст.101 ГПК України справу повторно, в повному обсягу, заслухавши усні пояснення учасників процесу, обговоривши, доводи викладені в апеляційній скарзі, письмових поясненнях до неї, дослідивши фактичні обставини справи і наявні у справі докази, а також перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи та ці обставини встановив та дослідив місцевий суд, між ПАТ "Банк Національний Кредит" (кредитор) та ПАТ "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (позичальник), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (відповідач-1), 5 травня 2011 року було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 85ю/2011/05-1379/2-1 (далі за текстом кредитний договір), за умовами якого, з урахування змін внесених додатковими договорами, кредитор (позивач) зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, (далі за текстом - кредит) в межах максимального ліміту заборгованості розмірі 3 500 000 грн., з процентною ставкою за його користування 25 процентів річних, встановивши кінцевий строк їх повернення - 23.04.2015року (т. 1, а.с. 12-16).

Згідно п. 2.1 кредитного договору видача траншів кредиту на цілі, визначені п. 1.2 договору проводяться шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з позичкового рахунку № 3001 в ПАТ «Банк Національний кредит» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату оплати.

Пунктом 2.2 кредитного договору сторони встановили, що моментом (днем) надання траншу кредиту вважається день перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника з позичкового рахунку в сумі відповідного траншу кредиту.

За змістом пункту 2.6. кредитного договору сплата процентів здійснюється щомісячно у валюті кредиту до п'ятого числа місяця, наступного за місяцем, за який вони нараховані.

Пунктом 2.8 кредитного договору сторони встановили, що у разі прострочення повернення заборгованості за кредитом понад 90 днів, сплата процентів до моменту її повернення, починаючи з місяця, в якому прострочення перевищили 90 днів, здійснюється у валюті кредиту щомісячно, в передостанній робочий день відповідного місяця.

Згідно п. 3.3.5 кредитного договору позичальник зобов'язаний сплачувати кредитору проценти та комісії передбачені п. 1.1.1 договору, в порядку, визначеному п.п. 2.6, 2.8, 2.9, 2.13, цього договору та тарифами.

У п. 3.3.6 кредитного договору встановили, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору в повному обсязі транші кредиту в строки визначені п. 1.1.1 та 2.4 договору.

Пунктом 4.2. кредитного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим Договором та Тарифами, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених пп. 1.1.1., 2.4„ 2.14.3., З.2.5., 4.4., 5.4. цього Договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1 (Один) процента, в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим Договором.

Відповідно до положень п. 4.3. У разі порушення Позичальником вимог пп. 3.3.2. - 3.3.17. цього Договору. Позичальник зобов'язаний сплатити Кредитору штраф у розмірі 5 (П'ять) процентів від суми максимального ліміту Кредиту, визначеного п. 1.1.1. цього Договору, за кожний випадок.

У п. 4.4. кредитного договору сторони визначили, що у разі невиконання Позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2. - 3.3.17. цього Договору, порушення Позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за Кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3. цього Договору, протягом більше 15 (П'ятнадцяти) днів, термін надання Кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно, Позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повної погашення заборгованості Позичальника за цим Договором дія Договору припиняється.

Зазначений договір підписано обома сторонами та скріплено їх печатками .

Як свідчать матеріали справи в подальшому між сторонами неодноразово укладалися додаткові договори до вказаного кредитного договору, а саме № 1 від 01.11.2011 (т. 1, а.с. 17), № 2 від 05.01.2012 (т. 1, а.с. 18), № 3 від 11.12.2012 (т. 1, а.с. 19), № 4 від 25.12.2012 (т. 1, а.с. 20), № 5 від 30.04.2013 (т. 1, а.с. 21-22), № 6 від 26.12.2013 (т. 1, а.с. 23), № 7 від 06.05.2014 (т. 1, а.с. 24-25), № 8 від 10.07.2014 (т. 1, а.с. 26), № 9 від 11.08.2014 (т. 1, а.с. 27), № 10 від 08.09.2014 (т. 1, а.с. 28), № 11 від 10.09.2014 (т. 1, а.с. 29).

Згідно зазначених договорів про внесення змін встановлено наступний графік зменшення ліміту, а саме: з 06.06.2014 встановлено максимальний ліміт 3 348 000 грн., з 06.07.2014 - 3 196 000 грн., з 06.08.2014 - 3 044 000 грн., з 06.09.2014 - 2 892 000 грн., з 06.10.2014 - 2 740 000 грн., з 06.11.2014 - 2 588 000 грн., з 06.12.2014 - 2 436 000 грн., з 06.01.2015 - 2 284 000 грн., з 06.02.2015 - 2 132 000 грн., з 06.03.2015 - 1 980 000 грн., з 06.04.2015 - 1 828 000 грн., та кінцевим терміном повернення залишку - 23.04.2015року.

Крім того, договором про внесення змін № 11 від 10.09.2014 р. до кредитного договору сторони дійшли згоди про викладення п. 1.1.1 кредитного договору у наступній редакції «Надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо - «Транш», а у сукупності - "Транші", зі сплатою 25% (Двадцять п'ять) процентів річних та комісії за надання траншу за договором про надання кредитної лінії (без ПДВ) в розмірі 0,20% відсоток від суми кредитних коштів (Траншу), наданих « 10» липня 2014 року на рахунок №6111.9.901030054 в ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ», код банку 320702, ідентифікаційний код юридичної особи 20057663, а також інших комісій, в розмірі та в порядку визначеному Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 1 до цього Договору, що є невід'ємною складовою частиною цього договору надалі за текстом - "Тарифи", в межах максимального ліміту заборгованості до 3 500 000,00 грн., з наступним графіком змін максимального ліміту заборгованості:….» (т. 1 а.с. 27)

Здійснивши змістовний аналіз положень договору суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за своєю правовою природою, укладений між сторонами договір є кредитним договором, правовідносини за яким, поряд з його умовами, регулюються як загальними нормами зобов'язального права так спеціальними нормами встановленими у главі 71 ЦК України.

Матеріали справи також свідчать, що на забезпечення виконання Кредитного договору між позивачем та відповідачами 1 і 2 було укладено договір поруки № 04-1383/1-4 від 05.05.2011р. (далі за текстом договір поруки).

Згідно умов цього договору поручитель (відповідач 2) зобов'язується перед кредитором (позивачем) солідарно відповідати за виконання позичальником (відповідачем 1) у повному обсязі зобов'язань за договором кредиту, а саме: повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливості неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту.

Відповідно до положень п. 1.3 договору поруки у разі невиконання позичальником забезпечених порукою зобов'язань протягом 7 (семи) робочих днів від дати закінчення строку виконання зобов'язань за договором кредиту, Поручитель доручає кредитору здійснювати на підставі меморіальних ордерів, оформлених Кредитором, договірне списання грошових коштів з поточних рахунків поручителя, відкритих ним в ПАТ «БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ» в сумах, що підлягають сплаті за договором кредиту щодо погашення заборгованості за кредитом, нарахованими процентами, комісіями, а також можливої неустойки (пені, штрафу).

Також сторони договору поруки встановили, що повернення кредиту в сумі 6 000 000,00 грн. з графіком погашення відповідно до умов договору кредиту та з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше „03" травня 2013 року, або в інший термін дострокового погашення у випадках, передбачених Договором кредиту; сплата процентів за користувача, визначених договором кредиту; сплата можливої неустойки (пені, штрафу) визначеної договором кредиту; інші витрати щодо задоволення вимог кредитора за договором кредиту. (п.п.2.1.2, 2.1.1, 2.1.3, 2.1.4)

Згідно п.п. 3.1.1 договору поруки протягом одного робочого дня від дати отримання листа кредитора про невиконанні позичальником забезпеченого порукою зобов'язання за договором кредиту, виконати відповіли) зобов'язання шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на відповідний рахунок кредитора.

Крім того п.п. 3.1.2. договору поруки у разі невиконання позичальником та поручителем забезпеченого порукою зобов'язання, відповідати перед кредитором разом із позичальником як солідарні боржники всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення.

Пунктом 4.1 договору поруки сторони встановили відповідальність у разі порушення поручителем вимог пл. 3.1.1, цього договору, поручитель зобов'язаний сплатити кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період, від суми невиконаного забезпеченого порукою зобов'язання, за кожний день прострочення.

Цей договір згідно п. 6.1 договору поруки набирає чинності з моменту його укладання уповноваженими представниками сторін та діє до виконання у повному обсязі зобов'язань за договором кредиту і цим договором. (т. 1 а.с. 30-31)

Як свідчать матеріали справи до договору поруки укладались договори про внесення змін №1 та №2 згідно яких замість суми кредиту в розмірі 6 000000,00грн. зазначалась сума 3500 000,00грн. з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 23.04.2015р., з розміром 25% річних та визначено що цей договір поруки набирає чинності з моменту його укладання уповноваженими представниками сторін та діє до 23.04.2020року. (т. 1 а.с. 32-33).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1. ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Матеріали справи свідчать, та це встановив суд першої інстанції, що на виконання умов Кредитного договору та приписів вищевказаних правових норм позивач надав відповідачу 1 кредит в межах максимального ліміту заборгованості 3 500 000 грн., що підтверджується виписками з рахунку (т. 1, а.с. 34- 146), заявками на видачу коштів (т. 1, а.с. 154-196), меморіальними ордерами: № 750889 від 10.05.2011 на суму 1662086 грн.; № 752920 від 11.05.2011 на суму 36050,20 грн.; № 754065 від 12.05.2011 на суму 757000 грн.; № 756151 від 13.05.2011 на суму 279509,70 грн.; № 763111 від 18.05.2011 на суму 303827 грн.; № 817150 від 06.06.2011 на суму 719018,81 грн.; № 818873 від 07.06.2011 на суму 16662,05 грн.; № 818877 від 07.06.2011 на суму 8153,64 грн.; № 820868 від 08.06.2011 на суму 40063,20 грн.; № 824907 від 10.06.2011 на суму 25872 грн.; № 828183 від 14.06.2011 на суму 100000 грн.; № 849805 від 29.06.2011 на суму 120000 грн.; № 1937288 від 19.01.2012 на суму 34500 грн.; № 2253355 від 16.03.2012 на суму 171669,60 грн.; № 2261927 від 19.03.2012 на суму 18347,42 грн.; № 2303590 від 27.03.2012 на суму 201364,01 грн.; № 2324191 від 30.03.2012 на суму 119328,70 грн.; № 2432637 від 18.04.2012 на суму 160000 грн.; № 2942284 від 12.07.2012 на суму 200000 грн.; № 2961973 від 16.07.2012 на суму 330000 грн.; № 3342473 від 14.09.2012 на суму 539081,46 грн.; № 3366061 від 19.09.2012 на суму 61221,85 грн.; № 3473451 від 02.10.2012 на суму 103616 грн.; № 3521356 від 10.10.2012 на суму 50000 грн.; № 3550017 від 16.10.2012 на суму 94000 грн.; № 4054304 від 26.12.2012 на суму 100000 грн.; № 4064549 від 27.12.2012 на суму 515465 грн.; № 4553669 від 01.03.2013 на суму 250000 грн.; № 4751260 від 29.03.2013 на суму 174538,36 грн.; № 5687556 від 16.07.2013 на суму 86013,20 грн.; № 5698975 від 17.07.2013 на суму 83435,81 грн.; № 6348796 від 26.09.2013 на суму 270610,54 грн.; № 6360332 від 27.09.2013 на суму 202159,99 грн.; № 6374241 від 30.09.2013 на суму 121031,04 грн.; № 6603560 від 24.10.2013 на суму 600000 грн.; № 7542067 від 29.01.2014 на суму 55000 грн.; № 7914517 від 05.03.2014 на суму 62246,78 грн.; № 7939847 від 07.03.2014 на суму 7080 грн.; № 8220140 від 04.04.2014 на суму 70091,70 грн.; № 8249855 від 08.04.2014 на суму 69934,38 грн.; № 8574598 від 12.05.2014 на суму 600000 грн.; № 9230240 від 10.07.2014 на суму 40998,18 грн.; № 9958882 від 10.09.2014 на суму 51698,38 грн. (т.2, а.с. 2-44).

Згідно із положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а за частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

Проте як свідчать матеріали справи та визнається відповідачем-1, останній протягом дії Кредитного договору не виконував своєчасно та у повному обсязі свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів і за обліковими даними позивача станом на 22.05.2015р. мав заборгованість основної суми кредиту в розмірі 2 877 012,03грн. та заборгованість по нарахованим за отриманий кредит процентам в розмірі 456 204,65грн.

Слід зазначити, що відповідач -1 не оспорював обґрунтованість позовних вимог про стягнення вищевказаної заборгованості та визнавав їх як в суді першої так і у суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи позивач на адресу відповідача 1 направляв вимогу від 30.10.2014р. за вих. № 05-1-05/3477, щодо сплати простроченої на той час заборгованості в розмірі 144 685, 25 грн., в якій зазначено про наявну заборгованість, починаючи з 06.10.2014р., з посиланням на приписи пункту 4.4. кредитного договору щодо закінчення терміну кредиту, а також вимогу про негайну сплату суми простроченої заборгованості, нарахованих відсотків та штрафних санкцій. Крім цього, у цій вимозі зазначено,що керуючись п. 4.4 кредитного договору кредитор вимагає негайно , але не пізніше як через десять днів з дня отримання цієї вимоги, сплатити суму простроченої заборгованості за основним зобов'язанням, нарахованими відсотками та штрафними санкціями і що у разі непогашення простроченої заборгованості буде висунута вимога згідно пункту 4.4. кредитного договору .(т. 1 а.с. 197).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 зазначену вимогу отримав 04.11.2014р., що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. (т. 1 а.с.198).

Як зазначалось вище, розглянувши спір по суті та задовольняючи вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 2 877 012,03 грн. та процентів за користування кредитом в розмірі 456 204,65 грн. суд першої інстанції, враховуючи вищевказані обставини і те, що відповідач -1 не повернув позивачеві чергові 152000грн. суми наданого кредиту, починаючи з 06.10.2014р., з урахуванням п.4.4. Кредитного договору дійшов висновку, що термін надання кредиту вважається таким, що закінчився з 21.10.2014р. і відповідно строк повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за його користування настав 22.10.2014р. і, що настання цієї дати у позивача виникло право на звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи вказані обставини суд першої інстанції стягнув цю заборгованість в відповідача-1 та відмовив в солідарному стягненні її з відповідача-2, у зв'язку з закінченням строку поруки та можливості у позивача заявляти вимоги до поручителя.

Скаржник погоджуючись з висновком суду в частині стягнення вказаної заборгованості, однак вважає, що висновок суду першої інстанції щодо строку виникнення в нього (позивача) права на стягнення цієї заборгованості та про відсутність в нього (у позивача) права на солідарне стягнення цієї заборгованості з відповідача-2, є помилковим посилаючись на таке.

Так скаржник зазначає, що суд не звернув увагу на те, що станом на 23.10. 2014 року лише сума, на яку мав зменшитись максимальний ліміт заборгованості (152 000,00 грн.) обліковувався на рахунку простроченої заборгованості - 2067.7.065253.001, що у свою чергу спростовує твердження про настання строку повернення всієї суми кредиту та сплати процентів 22.10. 2014р..

Посилаючись на приписи ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», він зазначив, що відповідно до класів рахунків та їх призначення, визначених «Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України» та «Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженої Постановою Правління НБУ № 280 від 17.06.2004 р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.07.2004 р. за № 919/9518, для обліку строкової заборгованості за кредитом використовується балансовий рахунок: 2062 (короткострокові кредити в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання). За дебетом рахунку проводяться суми наданих кредитів. За кредитом рахунку проводяться суми погашення заборгованості. Відповідно, у разі непогашення кредиту у строк визначений кредитним договором, контрагенту-позичальнику відкривається рахунок 2067, на який з балансового рахунку 2062 переноситься залишок заборгованості за кредитом, а доказом, що підтверджує дану обставину, є відповідна виписка за рахунком 2067. У той же час, для обліку простроченої заборгованості за кредитом використовується балансовий рахунок 2067 (прострочена заборгованість за кредитами в поточну діяльність, що надані суб'єктам господарювання). За дебетом рахунку проводяться суми простроченої заборгованості за наданими кредитами. За кредитом рахунку проводяться суми погашення простроченої заборгованості за наданими кредитами. Відповідачем-1 у порушення приписів ст.33 ГПК України не надано доказів і у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що вся заборгованість за кредитом відповідача-1 станом на 22.10.2014 року обліковувалась у позивача, як прострочена, а відтак доводи суду першої інстанції про настання строку погашення кредиту в жовтні 2014 року з посиланням на п.4.4. Кредитного договору є недоведеними.

Скаржник також зазначає, що з умов Кредитного договору та правових норм які регулюють кредитні відносини вбачається, що у разі прострочення позичальником сплати чергової суми у позикодавця виникає право вимагати сплати всієї суми позики, яка залишилася несплаченою. Про цей намір, витребувати всю суму позики позикодавець має право повідомити позичальника. Надіславши останньому відповідну вимогу, проте у вимозі від 30.04.2014 р. № 05.1.-05/3477, яка була надіслана відповідачу-1, і на яку послався місцевий суд у рішенні, позивач вимагав сплатити заборгованість по Кредитному договору, яка станом на 28.10.2014 р. складала 144 685,25 грн., що підтверджується випискою по рахунку № 2067.7.065253.001, а відтак ця вимога не може розглядатися, як вимога про дострокове повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів (ч. 2 ст. 1050 ЦК України), а стосується лише повернення простроченої заборгованості по кредиту. Крім того, в самій вищевказаній вимозі від 30.04.2014 р., позивач зазначав, що у разі непогашення вказаної в ній заборгованості буде висунута вимога згідно п. 4.4. Кредитного договору, тобто позивач попереджав відповідача 1 про можливість настання такого наслідку як закінчення терміну надання кредиту, а не повідомляв про свої волевиявлення про настання такого наслідку, тобто що він скористався умовами п.4.4 Кредитного договору.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне надати оцінку цим доводам скаржника.

Щодо терміну (строку) з настанням якого у позивача (скаржника) виникло право на стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою цієї статті передбачено що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (тобто положення які регулюють відносини з договору позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Змістовний аналіз вказаної правової норми надає можливість суду апеляційної інтонації зробити висновок, що законодавець надав кредитору право вимагати достроково повернути частину позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів.

Однак вказаною правовою нормою імперативно не визначена неможливість встановлення в кредитних договорах іншого порядку та наслідків у разі зазначеного в ньому порушення, зокрема не заборонено встановлювати у договорі умови щодо автоматичного без будь-яких погоджень та попереджень, закінчення терміну надання кредиту у зв'язку з настанням певних конкретних подій та/або порушень з боку позичальника.

Водночас у ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 ЦК України (свобода договору) встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А згідно приписів ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст.639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Такі ж положення, щодо вільного волевиявлення щодо умов договору та погодження прав та обов'язків за ним, які обов'язкові сторонами до виконання, містяться у ст.ст.179 і189 ГК України.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Системний аналіз зазначених правових норм у їх сукупності надає можливість зробити висновок, що сторони кредитного договору на свій розсуд мають право включати до договору умови, які не суперечать законодавству, якими встановлюють обов'язковий для них порядок виникнення або припинення зобов'язань та прав.

Як зазначалось вище пунктом 4.4. Кредитного договору, визначено, що у разі невиконання Позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього Договору, порушення Позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3 цього Договору, протягом більше 15 (п'ятнадцять) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та відповідно Позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня погасити кредит сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції.

Зі змісту та суті вказаного пункту вбачається, що сторони при укладанні договору узгодили обов'язкове, безальтернативне, тобто незалежне від виниклого в наступному бажання або незгоди будь-якої сторони договору, автоматичне, без будь-яких погоджень та попереджень, настання конкретних наслідків-, закінчення терміну надання кредиту у зв'язку з настанням певних конкретних подій (порушень з боку позичальника) - невиконання Позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього Договору, а також порушення Позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3 цього Договору.

Зазначені умови, щодо закінчення терміну надання кредиту, у зв'язку з настанням певної події (порушення позичальником умов договору), не суперечить приписам чинного законодавства і є вільним волевиявленням сторін при укладанні договору (свободою договору), щодо їх прав і обов'язків та наслідків невиконання взятих на себе обов'язків, а відтак є обов'язковими для обох сторін договору.

При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, зазначена умова (п.4.4.) є нічим іншим ніж узгодженням між сторонами договору щодо зміни кінцевих строків та порядку повернення кредиту та процентів за користування ним, відмінних від тих, що встановлені умовами Кредитного договору, у разі допущення позичальником зазначених у цьому пункті порушень, тобто у разі виникнення такої ситуації графік погашення змінюється і настає обов'язок позивальника погасити всю заборгованість, в т.ч. проценти, у строки встановлені цим пунктом, а не у визначений договором кінцевий строком повернення кредиту-23.04.2105р.

Слід зазначити, що хоча ініціаторами укладання договорів є позичальники, текст та зміст умов кредитного договору розробляється і пропонується кредитором, тобто саме кредитор пропонує позичальнику умови договору, в т.ч. вищезазначені.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що враховуючи, що позичальник (відповідач-1) порушив умови кредитного Договору, а саме не повернув кредитору (позивачеві) чергові 152000грн. суми наданого кредиту, починаючи з 06.10.2014р., то з урахуванням п.4.4. Кредитного договору, термін надання кредиту вважається таким що автоматично закінчився з 21.10.2014р. і відповідно строк повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за його користування настав 22.10.2014р. і, що з настанням цієї дати у позивача виникло право на стягнення залишку неповернутої суми кредиту, заборгованості по сплаті процентів за його користування і відповідно нарахованих на них штрафних санкцій.

Та обставина, що позивач (кредитор) направляв відповідачу-1 (позичальнику) вищевказану вимогу від 30.10.2014р. за вих. № 05-1-05/3477 лише щодо сплати простроченої на той час заборгованості в розмірі 144 685, 25 грн., та обліковував у себе в односторонньому порядку (визначав на рахунках) як прострочену заборгованість лише в сумі152000грн., а не всю суму заборгованості за кредитом , не змінює умов кредитного договору, зокрема вищевказаного п.4.4. та визначних в ньому наслідків і відповідно не може визнаватись, що сторони погодили що термін надання кредиту продовжується незважаючи на вказане порушення.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає до уваги та вважає хибними доводи скаржника про те що термін повернення кредиту настав 23.04.2015року, а не 22.10.2014р. і доходить висновку, що суд першої інтонації дійшов обґрунтованого, тобто такого що відповідає умовам Кредитного договору та не суперечить приписам чинного законодавства, висновку, що термін надання кредиту вважається таким що закінчився з 21.10.2014р. і відповідно строк повернення всієї суми кредиту та сплати процентів за його користування настав 22.10.2014р. і що саме з цієї дати у позивача виникло право на стягнення залишку неповернутої суми кредиту, заборгованості по сплаті процентів за його користування і відповідно нарахованих на них штрафних санкцій.

Щодо вмотивованості вимог позивача про солідарне стягнення вищевказаних грошових сум та нарахованих на них інших зазначених у позові стягнень, в т.ч. штрафних санкцій, з обох відповідачів, тобто з позичальника (відповідача-1) та з поручителя (відповідача-2) та висновків місцевого суду з цього питання, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з урахуванням п.4.4. Кредитного договору у позивача з 22.10.2014року виникло право вимагати погашення заборгованості та враховуючи дату звернення позивача до суду з цим позовом - 31.08.2015р., то з урахуванням цих обставин та приписів ч.4 ст.559 ЦК України порука припинилась, до звернення позивача до суду з цим позовом і строк заявлення позивачем вимог до поручителя про стягнення вказаної заборгованості закінчився, а відтак правові підстави для стягнення вказаної заборгованості з відповідача-2, в т.ч. в солідарному порядку , відсутні.

Проте на переконання суду апеляційної інстанції місцевий суд помилково ототожнює наслідки не виконання відповідачем своїх зобов'язань за Кредитним договором в частині повернення частини кредиту та процентів за його користування з припиненням кредитних відносин.

Так як встановлено судом апеляційної інстанції відповідно до умов п.4.4. Кредитного договору з урахуванням вищевказаних обставин термін надання кредиту слід вважати закінченим-21.10.2014р,однак це (закінчення терміну надання кредиту) не свідчить про припинення самого Кредитного договору, оскільки його дія у разі виникнення такої ситуації (закінчення терміну надання кредиту), згідно вказаних умов припиняється лише після погашення позичальником всієї заборгованості.

Згідно приписів ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

3. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до приписів ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У статті 559 ЦК України визначено підстави та випадки припинення поруки, зокрема визначено, що:

- порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. (ч.1)

- порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.(ч.2)

- порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.(ч.3).

- порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.(ч.4).

Приймаючи до уваги, що відповідач-1 (позичальник) свої зобов'язання за Кредитним договором, щодо повернення кредиту та нарахованих процентів за користування ним на час звернення позивача до суду з позовом не виконав, а договором поруки, з урахуванням змін визначено, що він діє до 20.04.2020 р., то не можна вважати що порука припинилась, оскільки відсутні будь-яка з підстав зазначених у вищевказаній правовій нормі, а відтак суд першої інстанції дійшов необґрунтованого, суперечного фактичним обставинам, висновку про настання підстав передбачених частиною четвертою вказаної правової норми.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів заявлених позивачем щодо стягнення сум в солідарному порядку, а тому вважає, що стягнення повинно здійснюватись саме в солідарному порядку з обох відповідачів.

Щодо оскарженої позивачем відмови місцевий судом в задоволенні позовної вимоги про стягнення передбаченого Кредитним договором штрафу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як зазначалось вище пунктами 4.2. і 4.3. Кредитного договору передбачена можливість стягнення з відповідача-1,а враховуючи умови Договору поруки то солідарно і з відповідача-2, пені та штрафу за порушення умов Кредитного договору.

Зі змісту вказаних пунктів вбачається, що можливість нарахування та стягнення пені передбачена за порушення умов договору щодо сплати відсотків за користування кредитом та строків повернення кредиту, а штраф за порушення вимог пп. 3.3.2. - 3.3.17. Кредитного Договору, якими встановлюються зобов'язання позичальника за цим договором, тобто відповідача-1, серед яких, а саме п.п. 3.3.5. і 3.3.6. пердбачено обов'язок позивальника своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у встановлені строки.

Змістовний аналіз цих пунктів у їх співвідношенні одне до одного надає можливість зробити висновки, до яких також дійшов місцевий суд, що нарахування та стягнення і пені і штрафу передбачено за одне і теж порушення - прострочення сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, тобто за порушення грошового зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу місцевий суд послався на правову позицію Верховного суду України викладену постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, якою визначено, з посиланням на ст.61 Конституції України, про неможливість нарахування та стягнення одночасно пені та штрафу за одне і теж порушення.

При цьому місцевий суд врахував цю позицію Верховного Суду України з посиланням на приписи 111-28 Господарського процесуального кодексу України (обов'язковість висновків Верховного суду України для всіх судів).

Проте суд апеляційної інстанції не погоджується з вищевказаним висновком місцевого суду та з вищезазначеною позицією Верховного суду України, з огляду на таке.

Дійсно згідно до приписів статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом

Проте вказаною процесуально-правовою нормою також передбачено, що суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У постанові Верховного суду України від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, на яку послався місцевий суд в своєму рішенні, зроблено висновок про те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначений висновок зроблено лише в одній постанові Верховного Суду України, а той факт що вона є останньою у часі і, що у ній робляться висновки протилежні висновки раніше викладеної цим судом правової позиції з цього питання, не можна приймати до уваги як правильну і сталу позицію цього суду з цього питання.

Водночас згідно сталої судової практики в інших постановах Верховного Суду України прийнятих по конкретним справам, зокрема від 09.04.2012р. у справі №20/246 -08, від 12.06.2012р. у справі №06/5026/1052/2011, від 27.04.2012р. у справі №06/5026/1052/2011, викладена відмінна, протилежна, від зазначеної судом першої інстанції правова позиція, а саме зазначено, що:

«…Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій…»

Суд апеляційної інстанції погоджується з цією вищевказаною правовою позицією Верховного Суду України, з огляду на таке.

У ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 ЦК України (свобода договору) встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

А згідно приписів ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно приписів ст.639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Такі ж положення, щодо вільного волевиявлення щодо умов договору та погодження прав та обов'язків за ним, які обов'язкові сторонами до виконання, містяться у ст.ст.179 і189 ГК України.

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною шостою статті 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам чинного законодавства та статті 61 Конституції України.

Слід зазначити, що такої правової позиції, тобто щодо можливості одночасного стягнення штрафу і пені за порушення грошового зобов'язання, притримується і Пленум Вищого господарського суду України в постановах від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» та від 29 травня 2013 року N 12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»

Суд також звертає увагу, що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну, однак пеня і штраф не є видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій.

При цьому штраф і пеня мають різне призначення та функції в господарських відносинах, оскільки штраф це разове покарання за сам факт наявності порушення, а пеня яка нараховується за кожний день порушення є способом забезпечення виконання зобов'язання та покаранням що має на меті домогтися скорішого виконання зобов'язання та припинення порушення, тобто підштовхує порушника виконати зобов'язання .

Крім того ст. 61 знаходиться в розділі другому Конституції України, який регулює права, свободи та обов'язки людини та громадянина і за своїм змістом та суттю ця стаття безпосередньо стосується прав та відповідальності фізичних осіб, а в даному випадку штраф і пеня стягується з юридичної особи, а відмінність обсягу відповідальності фізичних і юридичних осіб передбачена чинним законодавством зокрема нормами ЦК і ГК України та іншими законодавчими та нормативно-правовими актами.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу що місцевий суд відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення штрафу та стягнувши пеню не обґрунтував чому у разі не можливості одночасного стягнення пені і штрафу він вибрав саме пеню, а не штраф, адже позивач не відмовлявся від будь-якої з цих вимог і наполягав на задоволенні обох.

За таких обставин рішення місцевого суду в частинні відмови в стягненні штрафу підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цієї частині про задоволення цієї вимоги, оскільки відповідальність у вигляді штрафу за невиконання позивальником своїх зобов'язань зокрема своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, при цьому за кожне порушення окремо, передбачена умовами п.4.3. Кредитного договору і такі порушення дійсно мало місце.

При цьому суд апеляційної інстанції здійснив власний перерахунок суми штрафів нарахованих позивачем та дійшов висновку, що штраф за прострочку кредиту у розмірі 175 000,00грн. (5% від 3 500 000,00грн.) і штраф за кожне (а загалом шість) порушення щодо строків прострочки сплати процентів у розмірі 1050 000,00грн. ( 5% від 3 500 000,00 грн. = 175 000,00грн х 6 (кількість порушень)) нараховані позивачем правильно і саме ці суми штрафів підлягають стягненню.

Щодо позовних вимог позивача та висновків місцевого суду щодо стягнення пені за прострочку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Як зазначалось вище п.п.4.2 Кредитного договору встановлено, що у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим Договором та Тарифами, а також прострочення строків повернення Кредиту, визначених пп. 1.1.1., 2.4„ 2.14.3., З.2.5., 4.4., 5.4. цього Договору, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 1 (Один) процента, в національній валюті України, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим Договором.

Факт не повернення кредиту та процентів за користування ним у встановлені строки, як встановлено вище мав місце і та доведено наявними у справі доказами

З наданого позивачем розрахунку пені вбачається що він нарахував до стягнення:

пеню в розмірі 263238,29 грн. за порушення строків повернення кредиту за період з 21.11.2014р. по 21.05.2015р. та

пеню 57943,71 грн. - за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 21.11.2014р. по 21.05.2015р.

При цьому з розрахунку позивача вбачається, що позивачем нарахування пені за несвоєчасне повернення кредиту розпочате з 21.11.2014 на суму 289012,03 грн., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, що відповідає договірним умовам, оскільки заборгованість зі сплати суми кредиту в розмірі 289012,03 грн. виникла з 06.11.2014 та вона узгоджується із сумою зменшення ліміту кредитування, яка дорівнює щомісячному зменшенню на 152000 грн., починаючи з 06.06.2014р..

Слід звернути увагу, що позивачем пеня нарахована виходячи із сум частково погашення суми кредиту, хоча строк його погашення в повній сумі настав 22.10.2014, а тому суд не повноважний виходити за межі позовних вимог.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки умовами Кредитного договору, зокрема п.4.2. не визначено що пеня нараховуються до повного погашення зобов'язання, то при стягненні пені слід застосовувати приписи ст.232 ГК України, щодо припинення нарахування через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як встановлено та вказано вище зобов'язання позичальника щодо повернення всієї суми кредиту виникло 22.10.2014р., а тому з 23 жовтня 2014 року розпочався відлік вказаного шестимісячного строку для нарахування пені та який завершився 23 квітня 2015 року, тобто позивач нарахував пеню за період з 24.04.2015р. по 21.05.2015р. поза межами шестимісячного строку, що є неправомірним.

Слід зазначити, що місцевий суд також дійшов до такого висновку, однак з незрозумілих причин стягнув пеню за прострочку сплати процентів у розмірі в якому просив позивач - 57943,71грн., тоді як ця сума частково нарахована за межами вищевказаного періоду часу.

Здійснивши самостійно перерахунок пені, з урахуванням вищевказаного строку стягнення, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що:

- пеня за несвоєчасне повернення кредиту за період з 21.11.2014р. (дата з якої нараховував її позивач) по 23.04.2015р. (дата після якої закінчується шестимісячний строк нарахування який почався 23.10.2014р.) , з урахуванням розміру діючої в ті періоди часу подвійної облікової ставки НБУ, складає суму - 126 087грн. 58коп.

-пеня за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом за період з 21.11.2014р. (дата з якої нараховував її позивач ) по 23.04.2015р. (дата після якої закінчується шестимісячний строк нарахування який почався 23.10.2014р.), з урахуванням розміру діючої в ті періоди часу подвійної облікової ставки НБУ складає суму 40148,30 грн.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції доходить висновку, що саме ці грошові суми, тобто 126 087 грн. 58 коп. та 40148 грн. 30 коп. підлягають стягненню на користь позивача з відмовою в стягненні решти нарахованої позивачем пені за період 24.04.2015р. по 21.05.2015р. 126087 грн. 58 коп., тобто рішення місцевого суду в цієї частині підлягає зміні.

Доводи апелянта, викладені у письмових поясненнях до скарги про те, що немає правових підстав враховувати шестимісячний строк нарахування, апеляційний суд не приймає до уваги оскільки як встановлено апеляційним судом умовами договору не визначена можливість нараховувати пеню за інший більший період часу та не визначено, що вона нараховується за весь час прострочення, а відтак в даному випадку діють правила ст.232 ГК України.

Щодо позовних вимог позивача та висновків місцевого суду про стягнення 3% річних та втрат від інфляції, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У відповідності до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Грошові зобов'язання можуть бути частиною інших оплатних зобов'язань (наприклад, обов'язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов'язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу тощо).

Правила вказаної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання, а також незалежно від того, чи передбачена сплата грошей в готівковій чи в безготівковій формі.

Обов'язок позичальника (боржника) повернути кредитору суму отриманого кредиту та сплатити проценти за користуванням ним за своєю правовою природою (суттю) є грошовим зобов'язання, а відтак у разі прострочки повернення кредиту та процентів за користування ним для боржника наступають наслідки передбачені вищевказаною правовою нормою.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що через невиконання грошового зобов'язання позивачем нараховані до стягнення 16045,66 грн. річних від простроченої суми кредиту за період з 06.10.2014 по 21.05.2015року та 3689,56 грн. річних від простроченої суми процентів за кожний з періодів несплати процентів, а всього за період з 06.01.2012 по 21.05.2015року, а також 378408,35 грн. втрат від інфляції за час прострочки кредиту за кожним з періодів несплати сум кредиту за період з 06.10.2014р. по 30.04.2015р. та 99231,72 грн. втрат від інфляції за час прострочки процентів за кожний з періодів несплати процентів, а всього за період з 06.01.2012 по 30.04.2015.

Перевіривши розрахунки позивача заявлених ним до стягнення сум річних та втрат від інфляції суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що їх нараховано правильно.

Однак з урахування заяви відповідача про застосування до цих стягнень позовної давності інфляційних, суд апеляційної інстанції погоджується з розрахунками місцевого суду щодо зменшення вказаних сум з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Щодо стягнень передбачених ст. 625 ЦК України застосовується загальний строк позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 стаття 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу за користування кредитом, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Безпосередньо з позовом до місцевого суду позивач звернувся 31 серпня 2015 року, що слідує зі штемпеля на поштовому конверті, а тому нарахування річних та втрат від інфляції поза межами строку до 31 серпня 2012 року виходять за трьохрічний строк позовної давності.

Так, позивачем відносно стягнення нарахованих позивачем 22,22 грн. річних та 17,78 грн. втрат від інфляції за період з 06.01.2012 до 11.01.2012 від суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 45187,84 грн., строк позовної давності сплинув.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення 3667,34 грн. річних та 99213,94 грн. втрат від інфляції за час прострочки по сплаті процентів, а також 16045,66 грн. річних та 378408,35 грн. втрат від інфляції за час прострочки по кредиту є правомірними та підлягають задоволенню, а позовні вимоги щодо стягнення 22,22 грн. річних та 17,78 грн. втрат від інфляції за період з 06.01.2012 до 11.01.2012 від суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 45187,84 грн. є безпідставними та обґрунтовано не задоволенні судом першої інстанції

При цьому як вірно зазначив місцевий суд позивачем втрати від інфляції та річні нараховані виходячи із сум частково погашення суми кредиту та процентів, хоча строк його погашення в повній сумі настав 22.10.2014р., однак у суд не повноважний виходити за межі позовних вимог.

Доводи апелянта, викладені у письмових поясненнях до скарги про те, суд першої інстанції з власної ініціативи застосував строк позовної давності, що не передбаченню чинним законодавством, оскільки відповідач-1 у своє заяві не вказав до яких саме сум та за які періоди має застосовуватись позовна давність, апеляційний суд не приймає до уваги оскільки в заяві відповідача зазначено про застосування позовної давності відносно пені, 3% річних та втрат від інфляції, тобто це ініціатива відповідача, а не суду і цього достатньо для застосування судом цієї давності до вказаних стягнень, а обов'язок надання відповідачем розрахунку строків в таких випадках, хоча і бажаний, однак не передбачений чинним законодавством.

Приймаючи до уваги викладене апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду частковому скасуванню з викладенням його резолютивної частині в новій редакції згідно зазначених вище висновків суду апеляційної інстанції.

При ухваленні цієї постанови та визначенні строків стягнення і розміру грошових сум , що підлягають стягненню, суд не враховує рішення Дніпровського районного суду м. Херсон від 20.10.2015р. та Апеляційного суду Херсонської області від 26.11.2015р. по справі №666/5181/15ц, згідно яких з іншого поручителя фізичної особи - ОСОБА_6 стягнуто за спірним Кредитним договором грошові суми які дорівнюють сумам які просив позивач стягнути з відповідачів по цієї справі, оскільки у справі №666/5181/15ц та цієї справі існують інші обставини (у справі № 923/1588/15- була заява про застосування строків позовної давності), а крім того з вищевказаних рішень вбачається, що суди не встановлювали та не надавали оцінку умовам п.4.4.Кредитного договору.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції частково скасовує та змінює рішення суду першої інстанції по цієї справі також підлягає перерахунку розмір судового збору якій підлягає стягненню з відповідачів, при цьому з кожного з них в рівних долях окремо, оскільки можливість стягнення судового збору в солідарному не передбачена чинним законодавством, виходячи з такого.

При зверненні до суду першої інстанції з цим позовом 31.08.2015р. позивач, виходячи із заявленої до стягнення суми, згідно приписів Закону України «Про судовий збір», в редакції що діяла на час звернення, та розміру встановленої на той час мінімальної заробітної плати (1218грн.) повинен був сплатити максимальну суму судового збору в розмірі 73080,00грн., від сплати якого його на той час було звільнено.

З урахування загальної суми яка задовольняється судом апеляційної інстанції (5185787,85грн) з відповідачів підлягає стягненню за розгляд справи у суді першої інстанції до Державного бюджету України сума 73080,00грн. тобто по 36540,00 грн. з кожного .

При зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою позивач сплатив, оскільки його вже не звільнено від сплати, судовий збір в розмірі 80 388,00грн. (110 % від суми 73080,00 грн.), тобто у встановленому розмірі.

Приймаючи до уваги, що апеляційна скарга позивача задовольняється судом апеляційної частково, то сплачений ним збір підлягає пропорційному відшкодуванню на його користь в розмірі по 8 279,96грн. з кожного відповідача, з такого розрахунку.

Позивач просив у позові стягнути на його користь 5 376 773,97 грн., а суд першої інстанції стягнув на його користь - 4019312,60 грн., тобто задовольнив 74,75% від заявленої до стягнення суми.

Апеляційний суд стягнув 5185787,85грн., тобто задовольнив 95,35% від заявленої до стягнення, тобто на 20,6 % більше ніж суд першої інстанції і тому саме на цей відсоток від сплаченої скаржником при поданні скарги суму підлягає відшкодування, тобто відшкодуванню з обох відповідачів підлягає сума 16559,93 грн., а з кожного по 8279,96 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України Одеський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

І. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" - задовольнити частково.

ІІ. Рішення господарського суду Херсонської області від 18 листопада 2015 р. у справі № 923/1588/15 - частково, а саме в частині відмови у солідарному стягненні заявлених до стягнення коштів та штрафу - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити ці вимоги, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

« 1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (75100 Херсонська область, м. Цюрупинськ, вул. Енгельса, буд. 19, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність ініціативних працездатних інвалідів» (73000, м. Херсон, вул. Червоностудентська, буд.36А, ) солідарно на користь Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" (04053 м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, ):

2 877 012 (два мільйона вісімсот сімдесят сім тисяч дванадцять) грн. 03 коп. - заборгованості за кредитом;

456 204 (чотириста п'ятдесят шість тисяч двісті чотири) грн. 65 коп. - заборгованості за процентами;

16 045 (шістнадцять тисяч сорок п'ять) грн. 66 коп. - 3% річних від простроченої суми кредиту;

3 667 (три тисячі шістсот шістдесят сім) грн. 34 коп. - 3% річних від простроченої суми процентів;

378 408 (триста сімдесят вісім тисяч чотириста вісім) грн. 35 коп. - втрат від інфляції за час прострочки кредиту,

99 213 (дев'яносто дев'ять тисяч двісті тринадцять) грн. 94 коп. - втрат від інфляції за час прострочки сплати процентів;

175 000 (сто сімдесят п'ять тисяч) грн., 00коп. - штрафу за прострочку повернення кредиту;

1 050 000 (один мільйон п'ятдесят тисяч) грн. 00кп. - штрафу за прострочку сплати процентів;

126 087 (сто двадцять шість тисяч вісімдесят сім) грн. 58 коп. - пені за несвоєчасне повернення кредиту;

40 148 (сорок тисяч сто сорок вісім) грн.30 коп. пені за несвоєчасне повернення процентів за користування кредитом.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (75100 Херсонська область, м. Цюрупинськ, вул. Енгельса, буд. 19, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність ініціативних працездатних інвалідів» (73000, м. Херсон, вул. Червоностудентська, буд.36А, ) на користь Державного бюджету України по 36 540 (тридцять шість тисяч п'ятсот сорок) грн. 00 коп. з кожного - судового збору за розгляд позову, від сплати якого позивача було звільнено при звернення до суду з цим позовом

4. У решті частині позовних вимог ( частини пені , 3% річних та втрат від інфляції) - відмовити.»

ІІІ. Стягнути з Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Цюрупинська швейна фабрика "Юність" (75100 Херсонська область, м. Цюрупинськ, вул. Енгельса, буд. 19, ) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність ініціативних працездатних інвалідів» на користь на користь Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит" (04053 м. Київ, вул. Тургенєвська, 52/58, ) по 8279,96грн. з кожного - часткового відшкодування по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги.

ІV. Зобов'язати господарський суд Херсонської області видати накази відповідно до резолютивної частини цієї постанови зі зазначенням у них всіх необхідних реквізитів.

Постанова, згідно ст. 105 ГПК України, набуває законної сили з дня її оголошення і може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Суддя - доповідач: М.А. Мирошниченко

Судді: О.Л. Воронюк

В.В. Лашин