РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016Справа №910/189/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/189/16

за позовом державного підприємства «Вижницьке державне спеціалізоване підприємство

агропромислового комплексу»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ-ЕС ТРЕЙД»;

про стягнення 15 864,31 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Зевар С.С., довіреність б/н від 28.01.2015р.;

від відповідача: не з'явився;

обставини справи:

До Господарського суду міста Києва звернулося державне підприємство «Вижницьке державне спеціалізоване підприємство агропромислового комплексу» (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ-ЕС ТРЕЙД» (надалі - відповідач) про стягнення 15 864,31 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу № 4/1 від 11.01.2013р. у визначений строк не розрахувався за одержану продукцію, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 8554,91 грн., за прострочення оплати якого позивачем нараховані 3% річних у сумі 554,78 грн. та 6754,62 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.2016р. порушено провадження у справі № 910/189/16 та призначено її розгляд на 18.02.2016р.

Присутній у судовому засіданні 18.02.2015р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі від 06.01.2016р. не виконав, письмовий відзив на позов не подав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 06.01.2016 р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві та відповідає відомостям з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

11.01.2013р. між позивачем (за договором - продавець) та відповідачем (за договором - покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 4/1, у відповідності до умов п.1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця товар - лісопродукцію (далі - продукція), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити отриману продукцію на умовах, зазначених у цьому договорі.

За умовами п. 2.1 договору датою передачі продукції продавцем та прийому її покупцем вважається відмітка покупця в товарно-транспортній накладній.

Перехід права власності та всіх ризиків на лісопродукцію від продавця покупцю здійснюється в момент підписання уповноваженим представником покупця товарно-транспортної накладної

Як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем у період з січня 2013 року по жовтень 2013 року за відповідними товарно-транспортними накладними, копії яких залучені до матеріалів справи, а оригінали оглянуто в судовому засіданні, поставив відповідачу продукцію на загальну суму 148 130,85 грн.

Умовами п. 1.3 договору передбачено, що оплата ціни (вартості) продукції здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця з дати отримання рахунку, або внесення готівки в касу продавця.

Відповідач у порушення взятих на себе зобов'язань за договором повну вартість отриманого товару в сумі 8554,91 грн. позивачу не оплатив.

Позивачем було виставлено позивачу рахунок № 24 від 01.11.2013р., оригінал якого оглянуто в судовому засіданні, на оплату поставленої однак не оплаченої продукції, на суму 8554,91 грн., проте відповідач вказаний рахунок не оплатив.

Отже, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем за отриману продукцію становить 8554,91 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не заперечений факт отримання продукції за представленими товарно-транспортними накладними та не надано доказів повної оплати або повернення переданої продукції на суму 8554,91 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 8554,91 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 554,78 грн. та 6754,62 грн. - інфляційних втрат, які розраховані за період з 01.11.2013р. по 29.12.2015р. включно.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат, підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ДІ-ЕС ТРЕЙД» (02192, м. Київ, вул. Миропільська, 19; ) на користь державного підприємства «Вижницьке державне спеціалізоване підприємство агропромислового комплексу» (59233, Чернівецька обл., Вижницький район, смт. Берегомет, вул. Будівльна, 9; ) 8554 грн. 91 коп. - основного боргу, 3% річних у сумі 554 грн. 78 коп. та 6754 грн. 62 коп. - інфляційних втрат та 1218 грн. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.02.2016р.

Суддя А.І. Привалов