КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа№ 911/3923/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Шевченка Е.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: Сінькевич В.А., Білик І.П.;

відповідача: Богдан С.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт

"Бориспіль"

на рішення Господарського суду Київської області

від 17.11.2015р.

у справі №911/3923/15 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт

"Бориспіль"

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та

газифікації "Київоблгаз"

про розірвання договору та стягнення 11 393 436,68 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Київоблгаз" (далі - відповідач) про розірвання договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб промислових споживачів №2013/5-ПР2069-30081 (52-34/5-37) від 15.10.2013р. та стягнення з відповідача 11 393 436,68 грн. заборгованості (з них: 6 592 020,10 грн. - невикористана передоплата, 2 580 163,24 грн. - інфляційні втрати, 118 755,48 грн. - 3% річних, 2 102 497,86 грн. - пеня), обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в даному випадку має місце зміна істотних обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, у розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України, а також порушення відповідачем умов спірного договору в частині поставки газу у грудні 2014 року та наявності переплат за попередні періоди постачання газу за договором.

Відповідач частково визнав позовні вимоги, зазначаючи наступне:

- з ініціативи позивача мало місце зменшення обсягу споживання газу, що в свою чергу унеможливлює застосування до відповідача санкцій, заявлених позивачем;

- позивач у листопаді 2014 року, враховуючи вже існуючий залишок коштів в сумі 474 731,85 грн., здійснив авансовий платіж в рахунок оплати вартості постачання та транспортування природного газу у грудні 2014 року в обсязі 950 тис. куб. м. на суму 6 394 032,00 грн.;

- відповідач не припиняв газопостачання об'єктів позивача та відключав його від діючої газової мережі, позивач самостійно обмежував себе в договірному обсязі постачання газу, тобто відмовлявся прийняти належне виконання, запропоноване відповідачем;

- на пропозицію позивача повернути невикористану суму переплати відповідач в свою чергу запропонував зарахувати переплату в рахунок оплати газу в наступному розрахунковому періоді;

- постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.12.2014р. у справі №826/17772/14, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2015р. та Вищого адміністративного суду України від 31.03.2015р., визнано незаконними і нечинними п.п.1-4 постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р., якими передбачалося, що з 01.12.2014р. по 28.02.2015р. промислові, енергогенеруючі та теплогенеруючі (в частині промислових обсягів газу) підприємства згідно з додатком до цієї постанови здійснюють закупівлю природного газу виключно у гарантованого постачальника НАК «Нафтогаз України». Саме з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №647 від 26.11.2014р. позивач терміново уклав з НАК «Нафтогаз України» договір на постачання природного газу з грудня 2014р.;

- договір між сторонами було укладено відповідно до Типового договору на постачання природного газу, затвердженого постановою НКРЕ №1580 від 22.09.2011р. Відповідач виступав гарантованим постачальником природного газу для позивача у спірному періоді та не порушував умов Договору;

- обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних на суму вартості оплаченого товару, що не був у встановлений строк поставлений відповідачем є неправомірним.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі №911/3923/15 від 17.11.2015р. позовні вимоги задоволено частково, розірвано договір на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб промислових споживачів №2013/5-ПР2069-30081 (52-34/5-37) від 15.10.2013р., укладений між позивачем та відповідачем, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 6 584 083,23 грн. попередньої оплати та 43 449,75 грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3923/15 від 17.11.2015р. в частині відмови в задоволенні стягнення попередньої оплати в сумі 7 936,87 грн., пені, 3% річних, інфляційного збільшення боргу та прийняти в цій частині нове рішення, яким припинити провадження у справі №911/3923/15 в сумі 7 936,87 грн. попередньої оплати, стягнути з відповідача на користь позивача 2 580 163,24 грн. інфляційного збільшення боргу, 118 755,48 грн. 3% річних та 2 102 497,86 грн. пені.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2016р.

В судовому засіданні 25.01.2016р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3923/15 від 17.11.2015р. в частині відмови в задоволенні стягнення попередньої оплати в сумі 7 936,87 грн., пені, 3% річних, інфляційного збільшення боргу та прийняти в цій частині нове рішення, яким припинити провадження у справі №911/3923/15 в частині вимог про стягнення 7 936,87 грн. попередньої оплати, стягнути з відповідача на користь позивача 2 580 163,24 грн. інфляційного збільшення боргу, 118 755,48 грн. 3% річних та 2 102 497,86 грн. пені.

В судовому засіданні 25.01.2016р. представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 25.01.2016р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 15.02.2016р.

В судовому засіданні 15.02.2016р. сторони підтримали пояснення, надані в попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні 15.02.2016р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

15.10.2013р. між відповідачем, як постачальником, та позивачем, як споживачем, було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб промислових споживачів №2013/5-ПР2069-30081 (52-34/5-37) (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 16-22).

За умовами Договору (розділ 1) постачальник протягом 2013 року здійснює споживачу постачання природного газу (далі - газ) в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором. Передача газу за цим Договором здійснюється на межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (далі - пункти призначення). Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживного обладнання визначається сторонами в додатку до Договору.

Договірні обсяги постачання газу споживачу наводяться в додатку 2 до Договору (п.2.1 Договору).

Визначення вартості послуг за Договором та порядок розрахунків наведений в розділі 4 Договору, згідно з п.п.4.2, 4.6, 4.6.1, 4.6.5 якого сума до сплати за 1000 куб.м природного газу складає 4 633,656 грн. Оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем авансовими платежами із розрахунку договірного обсягу постачання газу згідно з додатком 2 (або згідно замовленого обсягу в заявці споживача у разі, якщо споживач письмово повідомив постачальника про зміну планових обсягів газу не менше ніж за 6 робочих днів до початку розрахункового місяця). Авансові платежі сплачуються споживачем постачальнику на розрахунковий рахунок зі спеціальним режимом використання у розмірі 100% від вартості запланованого або погодженого постачальником обсягу газу на розрахунковий період за 5 календарних днів до початку місяця поставки газу. У разі переплати за фактично спожитий газ сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати поставленого газу в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з Договором і чинним законодавством (п.6.1 Договору).

В п.п.10.1, 10.1.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності з дати підписання та, відповідно до ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України, поширює свою дію на відносини, що склались між сторонами з 15.10.2013р. та діє до 31.12.2013р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання. Договір вважається продовженим кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов. При цьому сторони мають переоформити додаток 2 щодо договірних обсягів постачання газу, у якому визначити планові обсяги газу на продовжений термін.

Протягом 2013-2014 років між сторонами було укладено низку додаткових угод до Договору (том справи - 1, аркуші справи - 25-39), якими, зокрема, було продовжено строк дії Договору до 31.12.2014р.

Враховуючи відсутність заяв будь-якої зі сторони Договору про припинення його дії, наданої до 01.12.2014р. (тобто за місяць до закінчення терміну дії Договору), останній було пролонговано до 31.12.2015р.

На виконання умов Договору відповідач постачав позивачу природний газ, а позивач приймав газ та здійснював його оплату в порядку і строки, обумовлені Договором.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що відповідно до виставлених відповідачем рахунків позивач здійснив оплату авансових платежів за Договором за грудень 2014 року на загальну суму 6 394 032,00 грн. (том справи - 1, аркуші справи - 43-46). Окрім того, за попередні періоди у позивача обліковувалася переплата у загальній сумі 474 731,85 грн. Проте відповідач не здійснив поставку газу за грудень 2014 року.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою №35-28/5-35 від 06.03.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 49-50), в якій просив відповідача повернути 6 868 763,85 грн. за транспортування природного газу. Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

На час укладення Договору відповідач здійснював свою діяльність на підставі ліцензії №507470 від 30.06.2011р., виданої Національною комісією регулювання електроенергетики України (НКРЕ) (том справи - 1, аркуш справи - 40).

Однак постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1587 від 21.05.2015р. «Про анулювання ліцензій на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданих ПАТ «Дніпропетровськгаз», ПАТ «Дніпрогаз», ПАТ «Криворіжгаз», ПАТ «Київоблгаз», ПАТ «Харківгаз», ПАТ «Харківміськгаз» та ПАТ «Вінницягаз»,

Згідно з якою вищезгадану ліцензію відповідача на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом було анульовано з 01.07.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 41).

Тобто, фактично з 01.07.2015р. відповідач не мав права здійснювати господарську діяльність з поставки газу, в тому числі за укладеним з позивачем Договором.

На думку позивача, вказані обставини свідчать про зміну істотних обставин, яким сторони керувалися при укладанні Договору, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з вимогою №35-28/5-91 від 10.07.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 65-67), в якій повідомляв відповідача про наявність переплати за Договором, яка на час складання вимоги становила 6 592 020,10 грн. та просив повернути вказані кошти позивачу. Однак, відповідач вимогу позивача не задовольнив, грошові кошти не повернув.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд розірвати Договір, посилаючись на зміну істотних обставин, якими сторони керувалися при його укладанні.

Окрім того, зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку повернути суму передоплати за Договором, окрім суми основного боргу у розмірі 6 592 020,10 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача 2 580 163,24 грн. інфляційних втрат, 118 755,48 грн. 3% річних та 2 102 497,86 грн. пені.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими лише в частині розірвання Договору та стягнення з відповідача 6 584 083,23 грн. попередньої оплати. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

Колегія суддів частково погоджується з висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст. ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 628, 629 Цивільного кодексу України).

В ст. 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як уже зазначалося вище, між позивачем та відповідачем було укладено Договір, предметом якого була поставка природного газу.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 712 Цивільного кодексу України).

На час укладення Договору та звернення позивача з позовом до суду правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу визначав Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу", згідно зі ст. 6 якого діяльність, пов'язана з транспортуванням та розподілом трубопроводами, постачанням за регульованим та нерегульованим тарифами, зберіганням природного газу в обсязі, що перевищує рівень, установлений ліцензійними умовами, продажем за закупівельними цінами суб'єктам господарювання, визначеним статтею 10 цього Закону, природного газу власного видобутку в обсязі, що перевищує рівень, установлений ліцензійними умовами, провадиться за умови отримання відповідної ліцензії, крім діяльності інвесторів - учасників угод про розподіл продукції, укладених згідно із Законом України "Про угоди про розподіл продукції", на яких вимога щодо отримання таких ліцензій не поширюється. Ліцензія на провадження діяльності, пов'язаної з транспортуванням та розподілом трубопроводами, постачанням за регульованим та нерегульованим тарифами, зберіганням природного газу в обсязі, що перевищує рівень, установлений ліцензійними умовами, продажем за закупівельними цінами суб'єктам господарювання, визначеним статтею 10 цього Закону, природного газу власного видобутку в обсязі, що перевищує рівень, установлений ліцензійними умовами, видається національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

В п.27 ч.1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності" визначено, що ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як транспортування та розподіл природного газу, газу (метану) вугільних родовищ, його зберігання в обсягах, що перевищують рівень, встановлений ліцензійними умовами, та постачання, крім постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за нерегульованим тарифом.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, здійснення господарської діяльності постачання природного газу та наявності відповідних правових підстав для її здійснення (тобто ліцензії) є істотною обставиною, яка впливає на наміри сторін щодо реалізації прав та виконання обов'язків за договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд розірвати укладений між сторонами Договір, посилаючись на ст. 652 Цивільного кодексу України, згідно з якою у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

В процесі судового розгляду було з'ясовано, що ліцензію відповідача на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом було анульовано постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №1587 від 21.05.2015р.

На час укладання Договору жодна із сторін не могла передбачити анулювання ліцензії відповідача на здійснення господарської діяльності відповідним державним органом.

Позивач, як заінтересована сторона, не мав можливості вплинути або усунути причину, що зумовила істотну зміну обставин за укладеним між сторонами Договором.

Водночас, за відсутності у відповідача права на здійснення поставки природного газу, виконання Договору порушить співвідношення майнових інтересів сторін. Так, позивач буде позбавлений можливості отримувати те, на що він розраховував при укладенні Договору, тоді як умовами Договору не передбачено, що позивач, як споживач природного газу, несе ризик зміни обставин щодо наявності у відповідача права на постачання природного газу за Договором.

Зважаючи на викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що в даному випадку має місце істотна зміна обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору, а також відсутність згоди сторін щодо приведення договору у відповідність зі зміненими обставинами.

Належних та допустимих доказів на спростування викладеного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість вимоги позивача щодо розірвання укладеного з відповідачем Договору на підставі ст. 652 Цивільного кодексу України.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 6 584 083,23 грн. попередньої оплати за Договором, судом було встановлено наступне.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача 6 584 083,23 грн. невикористаної попередньої оплати за Договором, позивач посилався на норми ст. 693 Цивільного кодексу України, згідно з якою до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як уже зазначалося вище, позивач перерахував на користь відповідача авансові платежі за постачання природного газу у грудні 2014 року у загальній сумі 6 394 032,00 грн. Однак відповідач поставку газу у вказаному періоді не здійснив.

Окрім того, станом на 09.12.2014р. у позивача обліковувалася переплата за укладеним з відповідачем Договором у сумі 474 731,85 грн., про що, зокрема, свідчить підписаний сторонами акт взаємних розрахунків (том справи - 1, аркуш справи - 53).

На вимогу позивача №35-28/5-35 від 06.03.2015р. повернути авансові платежі та переплату за Договором, відповідач в листі №12-919-263 від 23.03.2015р. запропонував позивачу зарахувати переплату у розмірі 6 868 763,85 грн. в оплату поставленого газу в наступному періоді.

У травні-червні 2015 року відповідач здійснив поставку позивачу природного газу загальною вартістю 276 743,75 грн., про що сторонами було складено та підписано акти приймання-передачі природного газу від 02.06.2015р. та 01.07.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 55-56).

Тобто, загальний розмір передоплати позивача за Договором зменшився на 276 743,75 грн., які були зараховані як оплата за поставлений відповідачем газ у травні-червні 2015 року, а відтак залишок невикористаних відповідачем авансових платежів та сума переплати становить 6 592 020,10 грн.

Відповідачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів поставки оплаченого позивачем природного газу у грудні 2014 року, зокрема, акт приймання-передачі газу за грудень 2014 року, який відповідно до умов Договору є підставою для здійснення розрахунків між сторонами. До того ж, в процесі судового розгляду було встановлено, що у період з січня по квітень 2015 року відповідач не постачав позивачу природний газ за Договором.

Як уже зазначалося вище, відповідно до положень ст. 693 Цивільного кодексу України, враховуючи відсутність у встановлений в Договорі строк поставки газу, за який позивачем було внесено попередню оплату, позивач має право вимагати повернення внесеної суми попередньої оплати.

При цьому судом враховано, що 31.08.2015р. сторонами було проведено зарахування зустрічних вимог на суму 7 936,87 грн., на підтвердження чого суду надано копію заяви позивача №01-22-3586 від 28.08.2015р. щодо зарахування зустрічних вимог та Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.07.2015р. по 23.09.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 113-114).

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що вказане зарахування відбулося вже під час розгляду даної справи, у зв'язку чим в частині вимог про стягнення з відповідача 7 936,87 грн. попередньої оплати підлягало припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутній предмет спору.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, безпосередньо в Акті звіряння взаємних розрахунків від 23.09.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 114) вказано про те, що коригування боргу на суму 7 936,87 грн. як позивачем, так і відповідачем було здійснено 31.08.2015р., тобто ще до порушення провадження у даній справі (ухвала Господарського суду Київської області про порушення провадження у справі №911/3923/15 винесена 01.09.2015р. - том справи - 1, аркуш справи - 1).

Окрім того, відповідач в листі №1133 від 16.09.2015р. зазначив про те, що взаємозалік за укладеним з позивачем Договором відбувся саме 31.08.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 92).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку відсутні правові підстави для припинення провадження у справі в частині вимог про стягнення з відповідача 7 936,87 грн. попередньої оплати, оскільки предмет спору в цій частині позову був відсутній до порушення провадження у справі, а тому в задоволенні вказаної частини позовних вимог має бути відмовлено.

Відповідно до п.4.6.5 Договору у разі переплати за фактично спожитий газ сума переплати зараховується постачальником в рахунок оплати поставленого газу в наступному розрахунковому періоді або повертається на поточний рахунок споживача на його письмову вимогу.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази та пояснення свідчать про порушення відповідачем умов укладеного з позивачем Договору, оскільки відповідачем не було здійснено поставку оплаченого позивачем природного газу у період з грудня 2014 року по квітень 2015 року, а тому відповідач повинен був повернути на вимогу позивача сплачені останнім авансові платежі та передоплату за Договором, але грошові кошти повернуті не були.

Станом на час вирішення спору місцевим господарським судом сума переплати за Договором та невикористаних відповідачем авансових платежів становила 6 584 083,23 грн.

Оскільки відповідач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів повернення грошових коштів позивачу, колегія суддів вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 584 083,23 грн. залишку невикористаних авансових платежів та переплати за Договором обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача 7 936,87 грн. попередньої оплати вимоги позивача задоволенню не підлягають.

В ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п.п.6.4.1, 6.4.2 Договору у разі невиконання своїх зобов'язань за договором щодо обсягів постачання газу постачальник зобов'язаний виплатити споживачеві суму у розмірі вартості недопоставленого газу протягом 10 днів. У разі порушення постачальником строків оплати, передбачених п.п.6.4.1 Договору з постачальника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

За розрахунком позивача, з відповідача підлягає стягненню пеня у загальному розмірі 2 102 497,86 грн.

Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, умовами Договору встановлено 10-денний строк для повернення постачальником (відповідачем) вартості недопоставленого газу, але при цьому не визначено, з якого саме моменту слід відраховувати цей десятиденний строк для здійснення передбачених Договором дій.

Відтак, суд позбавлений можливості встановити момент (дату, місяць, рік), з якого відповідач вважається таким, що прострочив у розумінні ст. 612 Цивільного кодексу України.

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що в даному випадку необхідно застосовувати норми ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України та встановлювати момент прострочення відповідачем виконання зобов'язання безпосередньо від дати отримання відповідачем вимоги позивача.

Однак, положення ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України застосовуються саме у разі відсутності передбаченого договором строку для виконання боржником обов'язку. Натомість, як уже зазначалося вище, умовами спірного Договору погоджено такий строк, а тому в даному випадку ч.2 ст. 530 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню.

Оскільки позивачем не надано суду доказів, які б надавали можливість встановити момент, з якого відповідач вважається таким, що прострочив зобов'язання з повернення вартості недопоставленого газу у розумінні ст. 612 Цивільного кодексу України та п.6.4.1 укладеного між сторонами Договору, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2 102 497,86 грн. пені є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Відносно вимог позивача про стягнення з відповідача 2 580 163,24 грн. інфляційних втрат та 118 755,48 грн. 3% річних, нарахованих на суму попередньої оплати, судом було встановлено наступне.

В ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наведено випливає, що інфляційна складова та 3% річних нараховуються на суму боргу, який виник саме внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Натомість обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата (повернення суми авансу), не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки за таким зобов'язанням грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару (аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2014р. у справі №921/266/13-г/7, інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/1666/14 від 27.10.2014р. "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів").

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (ст. 612 Цивільного кодексу України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 Цивільного кодексу України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (аналогічна правова позиція наведена в п.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 580 163,24 грн. інфляційних втрат та 118 755,48 грн. 3% річних, нарахованих на суму авансових платежів, не підлягає задоволенню, оскільки в даному випадку стягнення з відповідача, як постачальника, суми попередньої оплати не є грошовим зобов'язанням у розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України, на яке можуть бути нараховані інфляційні втрати та 3% річних.

Належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Доводи апеляційної скарги також не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Враховуючи викладені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3923/15 від 17.11.2015р. прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області у справі №911/3923/15 від 17.11.2015р. - без змін.

2. Матеріали справи №911/3923/15 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді Е.О. Шевченко

А.І. Мартюк