ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" січня 2016 р. Справа № 911/5028/15

Господарський суд Київської області у складі судді Бацуци В. М.

при секретарі судового засідання Щур О. Д.

за участю представників учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_1 (наказ № 7-К від 28.10.2010 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (довіреність б/н від 24.12.2015 р.);

розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Науково-виробниче підприємство „Енергоінновація, м. Славутич

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Метресурс, смт Іванків

про стягнення 85 000, 00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ТОВ „Науково-виробниче підприємство „Енергоінновація звернулось в господарський суд Київської області із позовом до ТОВ „Метресурс про стягнення 85 000, 00 грн попередньої оплати.

Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невиконанням відповідачем свого обовязку щодо своєчасної поставки товару у встановлений строк згідно з договором купівлі-продажу товару і безпідставним володінням та користуванням відповідачем спірними грошовими коштами, що належать позивачу.

Ухвалою господарського суду Київської області від 23.11.2015 р. порушено провадження у справі № 911/5028/15 за позовом ТОВ „Науково-виробниче підприємство „Енергоінновація до ТОВ „Метресурс про стягнення 85 000, 00 грн і призначено її розгляд у судовому засіданні за участю представників учасників процесу на 13.01.2016 р.

13.01.2016 р. до канцелярії суду від відповідача надійшли пояснення б/н від 12.01.2016 р., у яких він просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

13.01.2016 р. за наслідками судового засідання судом винесено ухвалу, якою відкладено розгляд справи на 27.01.2016 р.

27.01.2016 р. у судовому засіданні представник позивача надав документи, витребувані судом, та усні пояснення щодо своїх позовних вимог, позовні вимоги підтримав, вважає їх обґрунтованими і правомірними та такими, що підлягають задоволенню з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні надав усні пояснення щодо своїх заперечень проти позову, просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

За наслідками судового засідання судом оголошено вступну і резолютивну частини рішення у даній справі.

Заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 р. відповідачем було виставлено позивачу рахунок-фактуру № 12 від 11.12.2013 р. на попередню оплату товару, а саме фрагментів труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн.

11.12.2013 р. на підставі вищевказаного рахунку позивачем було сплачено відповідачу передоплату за товар та перераховано йому грошові кошти у розмірі 85 000, 00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн, наявними у матеріалах справи.

Регулювання відносин, що виникають у звязку із купівлею-продажем товару здійснюється Господарським кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими нормативно-правовими актами і безпосередньо договором.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 181 цього ж кодексу господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобовязана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обовязковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 638 цього ж кодексу договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частинами 1, 2 ст. 640 цього ж кодексу передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 ст. 641 цього ж кодексу передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 642 цього ж кодексу відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Отже, враховуючи вищевказані положення Господарського кодексу України, Цивільного кодексу України, та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини щодо укладення договорів, та за наслідками їх правового аналізу, суд дійшов висновку, що 11.12.2013 р. позивач та відповідач досягли домовленості і відповідно між ними виникли договірні відносини щодо купівлі-продажу товару, а саме фрагментів труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн, наявними у матеріалах справи.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 663 цього ж кодексу передбачено, що продавець зобовязаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 693 цього ж кодексу передбачено, що якщо договором встановлений обовязок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України закріплено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 530 цього ж кодексу закріплено, що якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 цього ж кодексу порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього ж кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, договір купівлі-продажу товару у письмовій формі між сторонами не підписувався і відповідно при виникненні господарських відносин між ними щодо купівлі-продажу товару, а саме фрагментів труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн, позивач та відповідач не досягли згоди щодо встановлення у договорі положень щодо строку виконання відповідачем обовязку по передачі позивачу вказаного товару.

Отже, виходячи із вищевказаних положень Цивільного кодексу України, обовязок продавця щодо передачі товару покупцю за договором купівлі-продажу у разі відсутності встановленого строку його поставки виникає після предявлення покупцем вимоги щодо такої поставки, а прострочення виконання обовязку продавцем щодо передачі товару покупцю за таких обставин виникає після закінчення семиденного строку від дня предявлення відповідної вимоги покупця.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували предявлення ним вимоги відповідачу щодо поставки товару за рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн.

Статтею 1212 цього ж кодексу передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із рахунку-фактури № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжного доручення № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та виписки з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн, призначенням вказаного платежу було - попередня плата за трубу зг. рах. б/н від 11.12.2013 р., а саме фрагменти труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У процесі розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували помилковість зарахування і відповідно відсутність відповідної правової підстави набуття відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 85 000, 00 грн згідно з рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн.

Таким чином, у процесі розгляду справи судом встановлено, що підставою набуття відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 85 000, 00 грн згідно з вищевказаними виписками з банківського рахунку позивача, платіжного доручення, рахунку-фактури був саме договір купівлі-продажу товару, а саме фрагментів труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене та те, що, як було встановлено судом у процесі розгляду справи, позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували предявлення ним вимоги відповідачу щодо поставки товару за рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн на підставі та у порядку, визначеними положеннями ч. 2 ст. 530, ст. 663, ст. 693 Цивільного кодексу України, то у відповідача не виникав та відсутній обовязок щодо передачі (поставки) товару позивачу за рахунком-фактурою № 12 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн, платіжним дорученням № 36 від 11.12.2013 р. на суму 85 000, 00 грн та випискою з банківського рахунку позивача від 22.01.2014 р. на суму 85 000, 00 грн без предявлення останнім відповідної вимоги щодо такої поставки і за таких обставин відповідно передчасною є позовна вимога позивача до відповідача про стягнення 85 000, 00 грн попередньої оплати у судовому порядку, та те, що підставою набуття відповідачем від позивача грошових коштів у загальному розмірі 85 000, 00 грн згідно з вищевказаними виписками з банківського рахунку позивача, платіжного доручення, рахунку-фактури був саме договір купівлі-продажу товару, а саме фрагментів труб з низьковуглецевої сталі, різного діаметру та довжини, кількістю 37, 778 тон, на загальну суму 85 000, 00 грн, і позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, що б підтверджували помилковість зарахування і відповідно відсутність відповідної правової підстави набуття відповідачем від позивача грошових коштів у загальному розмірі 85 000, 00 грн згідно з вищевказаними виписками з банківського рахунку позивача, платіжного доручення, рахунку-фактури, і тому відповідно позовна вимога позивача до відповідача про стягнення 85 000, 00 грн попередньої оплати, у тому числі, як безпідставно одержаної, є такою, що не ґрунтується на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини, викладені у позовній заяві позивача, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, його позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства України, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову повністю.

Суддя В.М.Бацуца

Повний текст рішення підписаний

03 лютого 2016 р.