КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа№ 910/26415/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Синиці О.Ф.

Зубець Л.П.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Іваненко В.Л. - довіреність б/н від 22.01.2016;

відповідача: Бондаренко М.Г. - довіреність № 141 від 25.12.2015;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЛЬМІРА-КАПІТАЛ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015

у справі № 910/26415/15 (головуючий суддя Усатенко І.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЛЬМІРА-КАПІТАЛ"

до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК"

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі №910/26415/15 відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ПАЛЬМІРА-КАПІТАЛ" звернулось з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам позивача щодо порушень законодавства при укладенні спірного договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р., зокрема: банком була нав'язана позичальнику надумана оплатна послуга з відкриття позичкових рахунків та перерахування коштів на поточний рахунок позичальника як умова отримання кредиту в користування; зазначений у договорі розмір пені суперечить вимогам законодавства, що регулює відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань; погодження змін до договору з позичальником носить суто формальний порядок; договір не містить положень про відповідальність банку за невиконання чи неналежне виконання (порушення) умов кредитного договору; кредитний договір укладений за відсутності у позичальника інформації, вимога щодо надання якої встановлена законодавством.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 порушено апеляційне провадження, призначено розгляд апеляційної скарги на 22.02.2016.

15.02.2016 позивач подав письмові пояснення, у яких навів додаткові обґрунтування апеляційної скарги.

22.02.2016 в судовому засідання представник позивача (апелянта) підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.

29.10.2013 між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Український професійний банк", як банком, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Пальміра-Капітал", як позичальником, укладено договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 (далі - договір), відповідно до якого банк зобов'язався відкрити Позичальнику траншеву відкличну лінію в межах суми 60 000 000,00 грн. терміном до 27.10.2014 року, на поповнення обігових коштів (купівля цінних паперів).

Згідно п.п.1.2. договору зобов'язання Банку щодо надання кредитів, сум кредитів в межах загальної суми та зобов'язання позичальника щодо повернення кредитів та сплати процентів виникають з дати укладання Сторонами додаткових догорів про надання кредитів.

Пунктами 2.1., 2.2. договору передбачено, що забезпеченням виконання позичальником свої зобов'язань перед банком є договори поруки та застави, що оформлюються згідно кожного виданого траншу третьої особи, та майно і кошти позичальника.

Згідно з пунктом 3.1. договору банк зобов'язався банку відкривати позичкові рахунки в національній валюті для кожного кредиту в межах кредитної лінії.

Обов'язок позичальника повернути одержані кредитні ресурси в строк, визначений в додаткових угодах та сплачувати проценти передбачений п.4.1 договору.

Умовами кредитного договору також передбачений обов'язок позичальника сплачувати: комісію - 200 грн. в разі укладання додаткових угод за ініціативою позичальника - п. 4.2. договору; комісію за відкриття позичкового рахунку 99 грн. (п.3. додаткових договорів), комісію за надання кредиту - 1000 грн. (п.4. додаткових договорів).

До договору сторонами укладені додаткові договори від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р., якими врегульовано відносини щодо надання позичальнику кредиту в сумах:

- 25 000 000 грн. зі сплатою 16% річних на перерахування коштів для оплати договору № Д83-3-10 купівлі-продажу цінних паперів від 07.10.2010р., договору № ДД77-2-12 купівлі-продажу цінних паперів від 25.06.2012р., договору № ДД150-4-12 купівлі-продажу цінних паперів від 12.12.2012 року, укладених з ТОВ "Компанія Праймінвест" (додатковий договір від 29.10.2013р.);

- 35 000 000 грн. зі сплатою 18% річних на перерахування коштів для оплати договору № 6-2-13 ДД;ДД108-1-13 купівлі-продажу цінних паперів від 08.11.2013р., що укладений з ПАТ "ФК "Авангард", договору № ДД103-3/13; ДД121-3-13 купівлі-продажу цінних паперів від 25.12.2013р., що укладений з ТОВ "Актив-Гарант" (додатковий договір від 25.12.2013р.).

Додатковим договором від 27.10.2014р. про внесення змін до договору про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 від 29.10.2013р. сторонами змінено термін дії кредитної лінії погоджений при укладенні договору, а саме до 26 жовтня 2015р., викладено п. 2.1 договору в іншій редакції, зокрема, встановлено забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком заставою цінних паперів за договором застави № 757-3 від 25.12.2013р..

Умови додаткових договорів від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р. змінені додатковими договорами про внесення змін від 27.10.2014р., якими останні викладені у редакції із встановленням терміну надання кредитних коштів до 26.10.2015р.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У пункті 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підставою недійсності договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) істотних умов встановлених законом. Істотними вважаються насамперед ті умови, що визнані такими за законом та потрібні для договору відповідного виду, а отже коло таких умов можна визначити проаналізувавши норми діючих на момент укладення договору, чи вчинення іншого правочину, нормативних актів, у зв'язку з чим при вирішенні спору підлягають застосуванню норми ЦК України та ГК України. Укладений між сторонами договір про відкриття траншевої кредитної лінії № 757 за правовою природою є кредитним договором.

Так, частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний договір містить погодження з усіх істотних умов характерних даному виду договорів.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що встановлення окремо плати за надання кредиту (перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника з попереднім відкриттям позичкових рахунків) та окремо плати за користування кредитом у вигляді процентів річних, не є підставою вважати наявною суперечність вимогам Закону України "Про банки і банківську діяльність" укладеного договору, оскільки умови договору щодо сплати комісії за надання кредитів є предметом домовленості сторін кредитного договору, що не є вимогою банку про придбання інших його послуг, як обов'язкової умови надання банківських послуг в розумінні положень ч. 3 ст. 55 вказаного Закону.

При цьому, частиною 14 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" прямо передбачено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а відносини банку з клієнтом, в силу положень ч. 1 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Оскільки отримання кредитних коштів на умовах укладеного договору, згідно додаткових договорів від 29.10.2013р. та від 25.12.2013р., позивачем не заперечується, відповідно визначена ч. 5 ст. 203 ЦК України ознака (відсутність правових наслідків угоди), при наявності якої правочин може бути визнаний недійсним, в даному випадку відсутня. Угода на виконання умов якої були створені юридичні наслідки та за якою сторони вчинили відповідні дії не може бути визнана такою, що не спрямована на реальне настання правових наслідків, а відтак посилання позивача на недотримання при укладенні договору вимог ч. 5 ст. 203 ЦК України є безпідставними.

У пункті 8.1. договору сторони домовились, що за несвоєчасне погашення процентів за користування кредитом позичальник на вимогу банку сплачує пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,2% від суми простроченої заборгованості за процентами.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилені доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним кредитного договору через наявну суперечність вимогам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки положення вказаного Закону не містять заборони щодо можливості погодження в договорі умов відповідальності в іншому розмірі.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у своїх постановах зазначав, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань". Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України (постанови від 24.10.2011 N 25/187, від 07.11.2011 N 5002-2/5109-2010).

За таких обставин, враховуючи передбачений умовами договору розмір штрафних санкцій, який перевищує розмір встановлений законом, стягненню в примусовому порядку підлягає сума обмежена законодавством, в свою чергу умови договору зокрема в частині сплати штрафних санкцій у більшому розмірі є обов'язковими для сторін та можуть бути виконані в добровільному порядку.

Вказана позиція узгоджується із пунктом 2.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого за приписом статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частини другої статті 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Також судом першої інстанції враховано рішення господарського суду міста Києва по справі №910/22733/15 від 02.11.2015 року, яке набрало законної сили та яким задоволено позов ПАТ "Український професійний банк" до ТОВ "Пальміра-Капітал" про стягнення заборгованості за договором про відкриття траншевої кредитної лінії №757 від 29.10.2013 р. Вказаним рішенням суду стягнуто пеню з ТОВ "Пальміра-Капітал" частково, в сумі 77066,61 грн., саме з тих підстав, що стягненню підлягає саме розмір пені, обчисленої на підставі подвійної облікової ставки НБУ.

Крім цього, вказані положення п. 8.1 договору повністю відповідають вимогам ст. 551 ЦК України, яка надає визначення предмету неустойки та передбачає, що розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Ще однією з підстав недійсності положень спірного договору (п. 5.2) та укладених до нього додаткових договорів, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі, вказує на встановлену Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" заборону в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом; заборону вимагати дострокового погашення несплаченої частини боргу за кредитом та розривати в односторонньому порядку укладені кредитні договори у разі незгоди позичальника із пропозицією фінансової установи збільшити процентну ставку або інший платіж, передбачений кредитним договором або графіком погашення боргу.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вказані доводи позивача, оскільки пункти 5.1, 5.2 договору не містять положень щодо одностороннього порядку збільшення банком розміру процентної ставки або інших платежів, а згідно з п. 10.6 договору, зміни до тексту договору оформлюються додатковими договорами сторін, які є невід'ємними частинами цього договору. Таким чином сторонами договору визначено умови збільшення розміру процентної ставки виключно за погодженням сторін.

Також є безпідставними доводи позивача про відсутність підтвердження того, що інформація, зазначена в ч. 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" була надана ТОВ "Пальміра-Капітал" перед укладанням спірного договору, оскільки чинне законодавство не зобов'язує сторін кредитного договору надавати у відповідній формі такі підтвердження.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що спірний договір укладено під впливом обману, при цьому жодних доказів наявності умислу з боку відповідача порушити якимось чином права позивача шляхом укладення спірного договору з позивачем, суду не представлено.

Таким чином обставини, які наводяться позивачем у позовній заяві та апеляційній скарзі, не відповідають дійсності, оскільки при укладенні договору сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах, врегулювання яких шляхом внесення змін до договору не заборонено законом, а питання які виникли при виконанні умов договору сторонами не свідчать про недійсність договору, не є предметом оцінки при вирішенні даного спору.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що метою звернення позивача з позовом до суду є не захист порушених прав, а необхідність вирішення певних питань (в тому числі і можливість уникнення виконання договору, затягування вирішення питання про виконання договірних зобов'язань тощо) шляхом створення судового процесу, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, встановлено свободу договору, а також справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/26415/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ПАЛЬМІРА-КАПІТАЛ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/26415/15 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/26415/15 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді О.Ф. Синиця

Л.П. Зубець