КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ 910/24718/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Зубець Л.П.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

за участю представників ивідповідно до протоколу судового засідання від 16.02.2016

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології"

на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі №910/24718/15 (суддя Смирнова Ю.М. ) повний текст якого складено 10.11.15року.

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України"

про визнання не дійсним договору в частині

СУТЬ СПОРУ ТА СКАРГИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України" про визнання недійсним п.2.1.4 та п.5.3 договору №24/03 від 01.04.15р.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що п.п. 2.1.4, 5.3 договору №24/03 від 01.04.2015 суперечать чинному законодавству України та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки сторонами не було погоджено суттєві умови зберігання купівельних візків, у зв'язку з чим позивач не може забезпечити їх схоронність у години, в які послуги згідно договору не надаються, а саме з 00:00 до 08:00, а крім цього позивач не має можливості відповідати за схоронність купівельних візків, які постійно знаходяться у користуванні клієнтів та працівників замовника (ТРЦ "Караван"). У зв'язку з чим позивач стверджує, що п.2.1.4 договору №24/03 від 01.04.2015 в частині забезпечення схоронності купівельних візків та дитячих візків та п.5.3 цього договору, який передбачає відповідальність за нестачу купівельних візків, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.15р. у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології" звернулося з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р. та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення Господарського суду міста Києва прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

На підставі апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015р., згідно ст. 98 ГПК України, Київським апеляційним господарським судом ухвалою від 07.12.2014р. порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 19.01.16р.

Розпорядженням заступника голови Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2016р., у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Зубець Л.П, Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.16р. апеляційну скаргу прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В., судді Зубець Л.П, Іоннікова І.А.

У судовому засіданні 19.01.16р. оголошено перерву до 16.02.16р.

Відповідно до протоколу про автоматичні зміни складу колегії суддів від 16.02.16р., у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І.А. у відпустці, визначено новий склад суду головуючий суддя: Тищенко О.В, судді Куксов В.В., Зубець Л.П.

У судове засідання 16.02.16р. представники сторін з'явилися.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року у справі №910/24718/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.04.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Чистий Світ Технології" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Група Рітейлу України" було укладено договір №24/03 (договір) відповідно до умов якого, виконавець надає замовнику послуги з обслуговування купівельних візків замовника, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити належним чином надані послуги на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2 договору під послугами з обслуговування купівельних візків, в межах цього договору, сторони розуміють: збирання, транспортування купівельних візків з території будівлі Торгівельно-розважального комплексу "Караван" за адресою: м. Київ, вул. С.Сосніних, 17 та прилеглої території до спеціально відведених місць ("Паркінг боксів"). Територія обслуговування та розташування Паркінг боксів зазначені в Дислокації (додатку №1) до цього договору.

Згідно п.1.3 перелік прийнятих виконавцем в обслуговування купівельних візків затверджується сторонами в додатках до цього договору, які підписуються уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 2.1.1 договору виконавець зобов'язаний щоденно в період з 08.00 до 24.00 надавати послуги на умовах визначених цим договором прийняти в обслуговування купівельні візки та дитячі візки (фан-мобілі) за переліком відповідно до п.1.3. цього договору. В разі змін у кількості або складі прийнятих в обслуговування купівельних візків, сторони узгоджують новий перелік та підписують перелік у новій редакції (п. 2.1.2).

Згідно п.2.1.3 забезпечити участь своєї уповноваженої особи у спільній з замовником щомісячній та позачерговій інвентаризації купівельних візків, що знаходиться в обслуговуванні виконавця, за наслідками якої сторони підписують акт інвентаризації. Інвентаризація проводиться сторонами до 25 числа кожного поточного місяця обслуговування (п. 2.1.).

Відповідно до п.2.1.4 забезпечувати своєчасне збирання, транспортування та схоронність купівельних візків та дитячих візків (фан-мобілів) замовника (п.2.1.4), своєчасно здійснювати збір купівельних візків по всій території ТРК "Караван" та прилеглої території; своєчасно транспортувати купівельні візки до Паркінг боксів, рівномірно та впорядковано заповнювати Паркінг бокси купівельними візками (п. 2.1.5).

Згідно п.2.1.6 договору не допускати захаращування приміщень ТРК "Караван" та прилеглої території порожніми купівельними візками та підтримувати постійну укомплектованість ними Паркінг боксів в приміщенні будівлі в кількості не менш 70 шт. в кожному.

Пунктом 2.1.7 договору не допускати транспортування купівельних візків по приміщенню будівлі ТРК "Караван" в кількості більше 7 шт. одночасно та забезпечувати безпеку пересування транспортних засобів та фізичних осіб.

Відповідно п.2.1.9 договору своєчасно та в письмовій формі повідомляти замовника про знищення, пошкодження або протиправні посягання третіх осіб на купівельні візки та дитячі візки (фан-мобілі), які знаходяться в обслуговуванні виконавця.

Згідно п.2.1.10 договору виконавець до 5-го числа кожного місяця, наступного за звітним, складати та направляти замовнику 2 підписаних екземпляра акту приймання - передачі наданих послуг.

Відповідно п.2.1.11 договору виконавець зобов'язаний визначити особу, уповноважену від його імені приймати в обслуговування від замовника купівельні візки, підтвердивши її повноваження згідно з діючим законодавством України.

Пунктом 2.1.12 договору встановлено, що виконавець має дотримуватись Положення про корпоративні принципи діяльності та поведінки працівників та правил взаємодії з охороною.

Відповідно до п. 5.3. договору, в тому випадку, якщо за наслідками інвентаризації буде встановлена нестача купівельних візків, яка буде перевищувати 2 (дві) штуки, виконавець сплачує замовнику штраф з розрахунку 5010,00 грн. за кожен наступний втрачений купівельний візок.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідач провів інвентаризацію візків та встановив, що було втрачено 26 купівельних візків, у зв'язку з чим відповідач пред'явив позивачу претензію за вих. №155/15 від 02.07.2015 про сплату штрафу згідно п.5.3 договору у розмірі 130260,00 грн. та відшкодування збитків у розмірі 116696,12 грн.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначає, що п.2.1.4 договору №24/03 від 01.04.2015 в частині забезпечення схоронності купівельних візків та дитячих візків і п.5.3 цього договору, який передбачає відповідальність позивача за нестачу купівельних візків суперечать чинному законодавству України, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про визнання цих пунктів договору недійсними.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечувалось сторонами що, договір №24/03 від 01.04.2015 містить в собі елементи договору про надання послуг та договору зберігання, тобто є змішаним.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Як встановлено ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

У відповідності до ст. 937 Цивільного кодексу України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Згідно з ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Як визначено ч. 1 ст. 942 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Відповідно до ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 950 Цивільного кодексу України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як визначено ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений договір містить елементи договору зберігання та договору про надання послуг, відповідно до якого передбачений обов'язок позивача надавати відповідачу послуги з обслуговування купівельних візків - їх збирання, транспортування по території обслуговування та забезпечення схоронності.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено ст. 217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним. Так само за загальним правилом не є підставою для визнання недійсним відсутність у договорі істотних умов.

Пунктом 2.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 визначено, що у разі вирішення спору про недійсність правочину (договору), зміст якого містить елементи різних договорів (змішаний договір - частина друга статті 628 ЦК України), господарському суду слід виходити з такого. Якщо в законі не передбачено вид договору, то господарюючі суб'єкти вправі самостійно визначати свої взаємовідносини через договори, що містять елементи різних договорів, і навіть таких, що не передбачені чинним законодавством, але оптимально регулюють їх права і обов'язки. У таких випадках господарському суду необхідно дати оцінку усім умовам договору, з'ясувати законність застосування актів законодавства, елементи яких складають зміст договору, та обставини їх виконання, і, приймаючи рішення, застосувати законодавство, яке відповідає умовам договору та діям сторін й вирішити питання щодо законності частин договору за правилами, що стосуються визнання правочинів недійсними.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зміст укладеного між сторонами договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Договір, з боку позивача підписано Целіковою І.Є., яка є директором підприємства - позивача та має необхідний обсяг цивільної дієздатності для укладення відповідного договору, договір укладено сторонами за взаємною згодою, а доказом того, що при укладенні договору позивач не заперечував проти викладених в ньому умов є відсутність протоколу розбіжностей до договору, а отже, при укладенні договору волевиявлення позивача відповідало його внутрішній волі та позивач усвідомлював значення своїх дій.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при укладанні договору №24/03 від 01.04.2015 сторони досягли згоди з усіх умов, які викладені ними в договорі, в тому числі і по істотним умовам договору (як обов'язковим - передбаченим чинним законодавством України, так і тим, що включені до договору за бажанням сторін), зокрема і передбачили обов'язки позивача своєчасно збирати, транспортувати купівельні та дитячі візки, а також забезпечити їх схоронність.

Доводи апелянта, щодо не врахування судом першої інстанції відсутності погодженого сторонами строку зберігання речей в договорі не приймаються судом апеляційної інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, договором сторони погодили момент, з якого візки вважаються переданими позивачу, момент підписання уповноваженими представниками сторін додатку до Договору, яким затверджується перелік переданих в користування купівельних візків (п.1.3 Договору), у зв'язку з чим в договорі чітко встановлено строк передачі візків, строк дії договору та строк зберігання візків.

Крім того з апеляційної скарги вбачається, що апелянт вказує на те що забезпечення схоронності купівельних візків (правочин) не може бути спрямований на реальне настання правових наслідків-забезпечення схоронності купівельних візків.

Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта, оскільки позивач помилково ототожнює підстави, з яких правочин може бути визнаний недійсним, та підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язань, що виникли з такого правочину.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно частини 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі №910/24718/15 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Чистий світ технології" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 у справі №910/24718/15 залишити без змін.

2.Матеріали справи №910/24718/15 повернути до господарського суду міста Києва.

3.Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Л.П. Зубець

В.В. Куксов