КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа№ 910/27951/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко О.В.

за участю представників:

від позивача: Козак О.Д. - представник

від відповідача: Хармай Д.П. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року у справі № 910/27951/15 (суддя: Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг»

до Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»

про стягнення 962 168, 42 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року у справі № 910/27951/15 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» заборгованість у розмірі 649 450,45 грн., 201 451,54 грн. пені, 10 592,14 грн. 3 % річних, 100 674,29 грн. інфляційних втрат та 14 432,53 грн. судового збору.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз» звернулося до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року у справі № 910/27951/15 та прийняти нове рішення по справі, яким в задоволенні позовних вимог ТОВ «ВіЕйБі Лізинг» відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючий суддя, судді: Іоннікова І.А., Тищенко О.В., розгляд справи призначено на 27.01.2016.

26.01.1016 від представника відповідача надійшло клопотання про витребування додаткових доказів, а саме: довідку про технічний стан предмета лізингу та фактичну адресу базування, а також належним чином оформлений акт звірки взаєморозрахунків та переходу права власності на предмет лізингу, а також письмові пояснення по справі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 продовжено строк вирішення спору, розгляд справи відкладено на 24.02.2016.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 24.02.2016 у зв'язку з перебуванням судді Іоннікової І. А. на лікарняному, для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючий суддя, судді: Тищенко О.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегію суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючий суддя, судді: Тищенко О.В., Михальська Ю.Б.

У судове засідання 24.02.2016 представники сторін з'явились та надали пояснення по суті спору.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Враховуючи, що відповідач не обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції та обґрунтував, які саме обставини мають бути встановлені на підставі доказів, що витребовуються, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення клопотання відповідача про витребування додаткових доказів відсутні.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіЕйБі Лізинг» та Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз» 20.11.2014 р. укладено договір фінансового лізингу № 141120-3/ФЛ-Ю-А (надалі - Договір), за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти на умовах фінансового лізингу сільськогосподарську техніку - самохідний обприскувач Hardi Alpha evo 4100л/36м TF, 2012 року випуску та своєчасно сплачувати періодичні лізингові платежі у порядку і троки, передбачені договором.

Згідно з п. 2.2. загальних умов Договору, які є додатком до Договору, відповідач сплачує лізингові платежі відповідно до цих умов та графіку сплати лізингових платежів.

Відповідно до п. 2.1.7. загальних умов Договору лізингу число сплати - це число (порядковий номер дня у відповідному календарному місяці) сплати чергових лізингових платежів кожного календарного місяця, яке визначається згідно п. 2.1.7.1 загальних умов Договору.

Положеннями з п. 2.1.7.1 загальних умов Договору лізингу сторони погодили, що у випадку, коли дата підписання акту припадає на період з 1-го по 9-те числа місяця (включно), то числом сплати чергових лізингових платежів вважається кожне 20-те число кожного місяця, починаючи з місяця підписання акту. У випадку, коли дата підписання акту припадає на період з 10-го по 25-те число місяця (включно), то числом сплати чергових лізингових платежів вважається кожне 5-те число кожного місяця, починаючи з місяця підписання акту. У випадку, коли дата підписання акту припадає на період з 26-го числа по останній день місяця (включно), то числом сплати чергових лізингових платежів вважається кожне 20-те число кожного місяця, починаючи з місяця підписання акту.

У відповідності до п.п. 2.1.6., 2.1.8. загальних умов Договору лізингу період лізингу - це період строку лізингу, який дорівнює 1 (одному) місяцю. Перший період лізингу починається з дати підписання акту. Акт - це акт приймання-передачі предмета лізингу в лізинг.

За умовами п. 7.1. загальних умов Договору за порушення обов'язку з своєчасної сплати платежів передбачених даним Договором відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період в період прострочення від простроченої заборгованості за платежами за кожен день прострочення. Нарахування пені за прострочення сплати платежів, передбачених даним договором, припиняється через 12 місяців від дня, коли сплата мала відбутися.

Згідно з п. 10.1. загальних умов Договору договір набирає чинності, зокрема, з моменту сплати відповідачем авансового лізингового платежу та діє до повного та належного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу - самохідний обприскувач Hardi Alpha evo 4100л/36м TF, 2012 року випуску, що підтверджується актом прийому-передачі від 24.11.2014, засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи.

З наведеного вбачається, що відповідно до п. 2.1.7.1 загальних умов Договору лізингу відповідач зобов'язаний сплачувати чергові лізингові платежі 5-го числа кожного місяця в розмірі, визначеному в графіку сплати лізингових платежів.

Позов мотивовано тим, що відповідачем допущено порушення грошових зобов'язань за Договором № 141120-3/ФЛ-Ю-А від 20.11.2014 р. щодо сплати лізингових платежів за 4-6 лізингові періоди, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 649 450,45 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Відповідно до ч. ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до з ч. 1 ст. 807 Цивільного кодексу України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Нормами ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

За правилами ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У відповідності до ст. 286 Цивільного кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Орендна плата встановлюється у грошовій формі. Залежно від специфіки виробничої діяльності орендаря орендна плата за згодою сторін може встановлюватися в натуральній або грошово-натуральній формі. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що первинними бухгалтерськими документами підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язання за Договором в частині оплати за 4-6 періоди лізингу в розмірі 649 450,45 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 524, 533 Цивільного кодексу України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - «Загальні положення про зобов'язання», ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Враховуючи, що відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо сплати орендної плати, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованим є притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з розрахунком позивача за період з 06.03.2015 до 20.10.2014 розмір пені становить 201 451, 54 грн., 10 592, 14 грн. 3 % річних та 100 674, 29 грн. інфляційних втрат.

Перевіривши правильність нарахування заявлених до стягнення сум, судом встановлено, що розрахунок виконано з дотриманням норм чинного законодавства України та є арифметично вірним.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на недійсність Договору, оскільки предметом даного спору є стягнення заборгованості, а відповідачем не надано доказів визнання недійсним чи скасування спірного Договору.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.11.2015 року по справі № 910/27951/15 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/27951/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді Ю.Б. Михальська

О.В. Тищенко