РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2016Справа №910/8098/15-г

За позовомПублічного акціонерного товариства «БГ Банк»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивачаТовариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика»
простягнення 42 718 399,49 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Завойко Д.І.
від відповідача:Стеценко Д.Л.
від третьої особи:Потапов Є.П., Кучерук Л.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «БГ Банк» (надалі - «Банк») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» (надалі - «Товариство») про стягнення 42 718 399,49 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено грошове зобов'язання за укладеним кредитним договором від 30.12.2010 р. № 12/2 на виконання та в межах генерального кредитного договору від 18.03.2010 р. № 12, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість, яка складається з суми кредиту в розмірі 37 483 774,41 грн.; заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 29 153,92 грн.; заборгованості зі сплати прострочених відсотків за користування кредитом в розмірі 2 988 289,69 грн.; заборгованості зі сплати штрафу за несвоєчасно сплачений кредит в розмірі 1 874 188,72 грн.; заборгованості зі сплати пені за несвоєчасно сплачені відсотки в розмірі 336 745,53 грн. та заборгованості зі сплати 3 % річних від простроченої суми кредиту в розмірі 6 247,22 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.06.2015 р. у справі №910/8098/15-г в задоволення позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 р. рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» на користь ПАТ «БГ Банк» заборгованість за кредитом в сумі 10 551 091,95 грн., заборгованість за простроченими відсотками в сумі 860 490,92 грн., штраф в сумі 1 874 182,72 грн. та 3 % річних в сумі 1 734,32 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2015 р. рішення господарського суду міста Києва від 15.06.2015 р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2015 р. скасовано, справу №910/8098/15-г передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду міста Києва №04-23/2104 від 09.12.2015 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2015 р. справу №910/8098/15-г передано на розгляд судді Босому В.П.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.12.2015 р. справу прийнято до свого провадження суддею Босим В.П. та призначено до розгляду на 18.01.2016 р.

Розгляд справи 18.01.2016 р. не відбувся та був перенесений на 03.02.2016 р.

03.02.2016 р. представником відповідача подано письмові пояснення на виконання вимог ухвали суду, в яких відповідач вказував на те, що 05.11.2014 р. відбулося належне виконання його зобов'язань за спірним кредитним договором шляхом списання депозиту третьої особи, а відтак визнав позовні вимоги в частині залишку суми основної заборгованості та відсотків, які залишилися після такого списання.

В судовому засіданні 03.02.2016 р. судом оголошувалась перерва на 22.02.2016 р.

Представник позивача в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду через канцелярію подав письмові пояснення, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання представники відповідача та третьої особи з'явилися, вимоги ухвали суду виконали, надали пояснення по суті спору, позовні вимоги визначили частково.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічними засобами згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2010 р. між Відкритим акціонерним товариством «БГ Банк» (правонаступником якого є Банк) та Товариством (позичальник) був укладений генеральний кредитний договір №12, за змістом якого банк відкриває позичальнику кредитну лінію та встановлює її ліміт, строк дії, мінімальний розмір процентів, в межах якої лише після розгляду (згідно внутрішніх процедур банку) та прийняття позитивного рішення щодо задоволення кожної окремої кредитної заявки позичальника, здійснюватиме оплатне обслуговування позичальника шляхом укладення сторонами окремих договорів, а саме: кредитних договорів, договорів про відкриття кредитної лінії, договорів про надання овердрафту, договорів про надання банківських гарантій, договорів по операціях з акредитивами, цінними паперами, документарних операціях, з метою обслуговування цієї кредитної лінії.

30.12.2010 р. між Банком та Товариством (позичальник) був укладений кредитний договір №12/2 на виконання та в межах генерального кредитного договору від 18.03.2010 р. № 12 із змінами та доповненнями, які було внесено відповідно до Договорів про внесення змін та доповнень до Кредитного договору (надалі - «Договір»), відповідно до умов якого позивач, на умовах, визначених Договором, відкриває відповідачу відновлювальну відкличну кредитну лінію в іноземній валюті з лімітом користування в сумі 1 595 000,00 дол. США, в межах якої надає позичальнику грошові кошти на ведення статутної діяльності зі сплатою за користування кредитом в розмірі 14% річних, а відповідач взяв на себе зобов'язання використати кредит на цілі зазначені в кредитному договорі, своєчасно та в повному обсязі здійснити повернення кредиту, сплачувати банку відсотки, неустойку (штрафи та пені) у розмірах, строки та порядку, що визначені кредитним договором.

Пунктом 1.2, 2.2 Договору передбачено, що позивач надає відповідачу кредит у безготівковій формі шляхом перерахування суми кредиту на рахунок відповідача на підставі заяви відповідача протягом п'яти банківських днів з моменту отримання вказаної заяви.

Відсотки за користування відповідачем кредитом нараховуються позивачем у валюті наданого кредиту - доларах США з дня надання Кредиту до дня його фактичного погашення на суму фактичної заборгованості відповідача за кредитом. Відповідач сплачує нараховані відсотки в валюті кредиту, щомісячно, не пізніше п'ятого числа місяця, наступного за календарним місяцем користування кредитом та в день остаточного повернення кредиту (п. 2.6 Договору).

Положеннями п. 4.9 генерального кредитного договору від 18.03.2010 р. № 12 передбачено право банку вимагати дострокового повернення суми кредиту.

Відповідно до п. 3.2 Договору (з урахуванням змін) за порушення встановлених договором строків погашення кредиту, позивач має право стягнути з відповідача, а відповідач зобов'язаний на вимогу позивача сплатити штраф за кожен випадок порушення у розмірі п'яти відсотків від суми платежу, непогашеного у строки погашення кредиту, не пізніше п'яти банківських днів з моменту відправлення вимоги позивачем.

Відповідно до п. 3.3 Договору за порушення встановлених договором строків сплати відсотків, інших строкових платежів, передбачених Договором, позивач має право нараховувати та стягувати, а відповідач зобов'язаний сплатити на вимогу позивача пеню на прострочену суму зазначених платежів в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України, розраховану за кожен день прострочення платежу.

Кредит надається відповідачу на строк до 09.04.2015 р. (п. 1.3 Договору).

Позивач на виконання своїх обов'язків за кредитним договором, на підставі заяв відповідача, надав останньому суму кредиту в загальному розмірі 1 660 000,00 дол. США шляхом перерахування вказаних коштів на рахунок відповідача, відкритий в Публічному акціонерному товаристві «БГ БАНК».

Позивачем на адресу відповідача направлена вимога від 26.12.2014 р. № 08-4054 про погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 656 257,68 дол. США, з яких: 1 595 000,00 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 26.12.2014 р. - 26 120 624,52 грн., 56 445,27 дол. США - прострочені відсотки (нараховані та не сплачені за період вересень-листопад 2014 року) та 4 812,41 дол. США - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасно сплачені відсотки.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості.

Договір є кредитним договором, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Матеріалами справи підтверджується факт надання позивачем відповідачу грошових коштів шляхом їх перерахування на рахунок відповідача, відкритий в публічному акціонерному товаристві «БГ БАНК», що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку відповідача, яка наявна матеріалах справи у вигляді засвідченої копії.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом п. 1.3 Договору в редакції договору про внесення змін №8 від 08.04.2014 р. строк повернення кредиту - 09.04.2015 р. включно.

Відповідно до п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №1 від 24.11.2014 р. «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» у розгляді питання щодо дострокового повернення кредиту в зв'язку з простроченням виконання боржником свого зобов'язання за кредитним договором господарські суди мають виходити з такого. У силу частини другої статті 1054 ЦК України до кредитних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 1050 зазначеного Кодексу, якою встановлено санкцію за прострочення повернення чергової частини позики, а саме: позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України. У такому випадку дострокове повернення кредиту не має ознак одностороннього припинення договірних зобов'язань та є належним способом захисту порушеного права.

Тобто, у випадку невиконання боржником зобов'язання з повернення частини кредиту, у кредитора виникає право вимоги від боржника дострокової сплати всієї суми заборгованості, а також сплати процентів за користування такими коштами.

Позивачем на адресу відповідача направлена вимога від 26.12.2014 р. № 08-4054 про погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 656 257,68 дол. США, з яких: 1 595 000,00 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно за курсом Національного банку України станом на 26.12.2014 р. - 26 120 624,52 грн., 56 445,27 дол. США - прострочені відсотки (нараховані та не сплачені за період вересень-листопад 2014 року) та 4 812,41 дол. США - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасно сплачені відсотки.

При цьому судом встановлено, що між позивачем (заставодержатель) та третьою особою (заставодавець) укладений договір застави майнових прав від 27.06.2014 р. № 21 (надалі - «Договір застави»), відповідно до предмету якого заставодавець передає а заставодержатель приймає на умовах застави право вимоги в якості забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 30.12.2010 р. № 12/2 на виконання та в межах генерального кредитного договору від 18.03.2010 р. № 12 із змінами та доповненнями, укладеного між заставодержателем та відповідачем, щодо вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, сплати процентів, неустойки, штрафу та пені у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором (п. 1.1 Договору застави).

Заставою забезпечуються вимоги заставодержателя, які випливають з кредитного договору, зокрема зобов'язання боржника повернути кредит в термін до 09.04.2015 р. в розмірі 1 595 000,00 дол. США в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором (п. 2.1 Договору застави).

Заставодавець передає в заставу право вимоги по зобов'язанням, яке виникло і належить заставодавцю відповідно до договору банківського вкладу «ГАРАНТ» від 27.06.2014 р. № 1, укладеного між заставодержателем та заставодавцем (п. 3.1 Договору застави).

Майнове право полягає у праві заставодавця отримати повернення депозитного вкладу в розмірі згідно депозитного договору та праві отримати сплату відсотків за користування депозитом в розмірі, передбаченому депозитним договором (п. 3.2 Договору застави).

Вартість майнового права складає 19 400 000,00 грн. (п. 3.3 Договору застави).

Передумовою укладання договору застави майнових прав від 27.06.2014 р. № 21 було укладання між позивачем та третьою особою договору банківського вкладу від 27.06.2014 р. №1 з подальшими змінами та доповненнями договорами від 27.06.2014 р. № 1 та від 14.10.2014 р. № 2 (надалі - «Договір банківського вкладу»).

Відповідно до предмету договору банківського вкладу вкладник передав а позивач прийняв для зберігання грошові кошти в національній валюті, які надійшли від вкладника на його депозитний рахунок в розмірі 19 400 000,00 грн. строком на 291 день з 27.06.2014 р. до 14.04.2015 р. включно (п. 1.1 договору банківського вкладу).

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Статтею 23 Закону України «Про заставу» встановлено, що при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Відповідно до п. 3.2 Договору застави майнове право полягає у праві заставодавця отримати повернення депозитного вкладу в розмірі згідно депозитного договору та праві отримати сплату відсотків за користування депозитом в розмірі, передбаченому депозитним договором.

Пунктом 2.3 Договору застави передбачено, що заставодавець та боржник несуть солідарний обов'язок перед заставодержателем за виконання зобов'язань, передбачених у п. 2.1 цього договору.

Положеннями п. 7.4 Договору застави передбачено застосування механізму позасудового врегулювання питання про задоволення забезпеченого обтяженням зобов'язання шляхом відступлення заставодавцем права грошової вимоги, що випливає з депозитного договору, через застосування договірного списання грошових коштів, що знаходяться на рахунку згідно умов депозитного договору в розмірі, необхідному для задоволення вимог заставодержателя.

Обрання та реалізація даного позасудового механізму реалізації права застави знаходить своє відображення в укладенні між тими ж особами Договору про уступку права вимоги від 27.06.2014 р. № 22.

Відповідно до предмету даного договору уступки третя особа уступає, а позивач приймає право вимоги повернення вкладу в сумі 19 400 000,00 грн. та нарахованих процентів за договором банківського вкладу.

Цей договір укладений з відкладальною умовою відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України (п. 3.1 Договору про уступку права вимоги).

Сторони домовились, що перехід права вимоги на умовах та в строки, визначені цим договором, не потребує підписання будь-яких документів/договорів, а також не потребує згоди третьої особи (п. 3.3 Договору про уступку права вимоги).

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 04.11.2014 р. Товариство звернулося до третьої особи з проханням достроково погасити заборгованість за кредитом за рахунок заставлених майнових прав (депозиту).

Третя особа листом від 05.11.2014 звернулась до позивача з проханням погасити заборгованість відповідача за рахунок депозитного договору.

Оскільки позивач не надав відповіді на вказаний лист та не вчинив відповідних дій, третя особа 12.11.2015 р. повторно звернулась до позивача з проханням погасити заборгованість відповідача за рахунок депозиту третьої особи за курсом НБУ станом на 05.11.2014 р.

Відповідно до ст. 531 Цивільного кодексу України боржник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Пунктом 4.7 генерального кредитного договору №12 від 18.03.2010 р. передбачено, що кредити можуть бути достроково повністю повернуті позичальником (зі сплатою процентів за фактичний термін користування кредитами) та відмовою позичальника від подальшого користування кредитною лінією згідно умов цієї угоди та супровідних договорів, укладених на її виконання, за умови письмового повідомлення про це банку не пізніше, ніж за три робочі дні, при цьому строк погашення кредитів наступає в момент фактичної сплати позичальником в повному розмірі заборгованості за всіма супровідними договорами, укладеними на виконання цієї угоди.

Таким чином, як приписами чинного законодавства України, так і умовами генерального кредитного договору №12 від 18.03.2010 р., на виконання якого був укладений Договір, сторонами було погоджено можливість дострокового погашення відповідачем заборгованості за кредитом шляхом письмового повідомлення Банку про реалізацію такого права.

Як встановлено судом, третя особа як солідарний боржник за Договором (п. 2.3 Договору застави) звернулася до Банку з повідомленням про готовність виконання зобов'язання з повернення суми кредиту та нарахованих відсотків за Договором відповідно до уступки права вимоги №22 від 27.06.2014 р.

Відповідно до положень п. п. 3.2.1, 3.2.2, 3.2.3 договору про уступку права вимоги №22 від 27.06.2014 р. право вимоги, що є предметом цього договору переходить до позивача, зокрема, у випадках: виникнення у позивача права звернення стягнення на заставлені майнові права на підставі договору застави - з моменту виникнення такого права; порушення зобов'язань за договором застави майнових прав - з моменту вчинення дій або бездіяльності, що є порушенням зобов'язань за договором застави майнових прав; вчинення дій (або бездіяльності) чи настання випадку, який може призвести до втрати предмета застави або зменшення його вартості (в тому числі, але не виключно - ініціація проведення операцій по рахунку цедент, які призведуть до зменшення вартості предмета застави) - з моменту настання такого випадку/вчинення відповідних дій.

Згідно з п. 4.1 договору уступки у випадку настання будь-якої з подій, передбачених п. п. 3.2.1, 3.2.2, 3.2.3 позивач втрачає право вимагати повернення вкладу, а зобов'язання банку по поверненню вкладу припиняються відповідно до ст. 606 Цивільного кодексу України.

На підставі ст. 606 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Законодавство України не ототожнює поняття правочин та зобов'язання, зокрема, один правочин може містити в собі декілька зобов'язань; в розумінні ст. 606 Цивільного кодексу України припиняється саме зобов'язання, а не правочин, внаслідок поєднання боржника і кредитора в одній особі.

Між Банком та третьою особою укладені правочини, які містять тотожні зобов'язання один щодо одного, а саме: грошові зобов'язання, які підлягають припиненню у зв'язку з поєднанням в цьому зобов'язанні боржника і кредитора в одній особі.

Оскільки ТОВ «Торговий дім «Практика» є стосовно Банку як боржником (за кредитним договором) так і кредитором (за договором банківського вкладу (депозиту), то зобов'язання відповідача щодо сплати кредиту та відсотків на суму 19 400 000,00 грн. за ним є припиненими у зв'язку з поєднанням боржника і кредитора в одній особі з 05.11.2014 р.

Посилання позивача на неможливість припинення зобов'язання у визначений спосіб у зв'язку з введенням в установі Банку тимчасової адміністрації судом відхиляється з огляду на наступне.

По-перше, постановою правління національного банку України від 27.11.2014 р. № 745 прийнято рішення про віднесення публічного акціонерного товариства «БГ БАНК» до категорії неплатоспроможних. На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.11.2014 р. про запровадження тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «БГ БАНК» та призначено уповноважену особу фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Постановою правління національного банку України від 26.02.2015 р. № 134 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «БГ БАНК». На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.02.2015 р. № 43 про початок процедури ліквідації публічного акціонерного товариства «БГ БАНК» та призначення уповноваженої особи фонду на ліквідацію.

Тобто, припинення зобов'язання поєднанням боржника і кредитора в одній особі в даному випадку відбулося раніше запровадження в установі Банку тимчасової адміністрації.

По-друге, виходячи з системного аналізу норм ст. 509, 598, 606 Цивільного кодексу України та норм спеціального закону - «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд дійшов висновку, що обмеження, встановлені ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», стосуються випадків зарахування зустрічних однорідних вимог, що є іншою підставою припинення зобов'язання, ніж поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Необхідно зазначити, що відповідно до статті 212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Згідно з п. 1.38. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом.

Відповідно до п. 26.1. ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошей в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

За змістом п. 4.2 Договору позичальник безумовно доручає (надає право) банку самостійно проводити операції по списанню меморіальним ордером з поточного рахунку позичальника, належних до сплати позичальником сум грошових коштів в рахунок виконання всіх зобов'язань позичальника за цим договором по сплаті відсотків та/або по погашенню кредиту та/або по погашенню простроченої заборгованості за кредитом та/або по сплаті штрафних санкцій та/або по відшкодуванню збитків та/або грошових зобов'язань позичальника перед банком, в розмірі, в строки та на рахунки, що визначені цим договором та/або додатковими угодами (договорами) до цього договору (умова про договірне списання коштів). При цьому сторони домовилися, що таке списання здійснюється меморіальним ордером та не потребує отримання будь-яких вимог, розпоряджень та/або інших документів.

Отже, виходячи із системного аналізу вимог Закону, до закінчення технологічного циклу банку відноситься, зокрема, і повне погашення заборгованості перед банком по кредитних зобов'язаннях, а відтак, списання Банком грошових коштів з депозитного рахунку Клієнта, відкритого у цьому банку, із зарахуванням таких коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, є фактично погашенням дебіторської заборгованості банку, сприяє збереженню ліквідаційної маси банку, не призводить до її зменшення, не змінює черговості задоволення вимог вкладників банку та не порушує їх права і законні інтереси.

При цьому суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені, зокрема, у постанові від 24.10.2011 р. у справі № 3-112гс115, в якій визначено можливість переходу права вимоги по договору (з відкладальною умовою) під час процедури ліквідації банку та вказано, що автоматичне відступлення прав вимоги не стосується черговості задоволення вимог кредиторів та не заборонено чинним законодавством.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 26.03.2015 р. у справі №910/15858/14.

За таких обставин суд приходить до висновку, що станом на 05.11.2014 р. вимоги Банку про стягнення з відповідача заборгованості за Договором були частково погашені на суму депозиту третьої особи - 19 400 000,00 грн.

Як вбачається з інформації, що міститься на офіційному веб-сайті Національного банку України, станом на 05.11.2014 р. курс гривні по відношенню до долара США становив 13,4970 грн. за 1 долар США.

Суд відзначає, що 19 400 000,00 грн. складає 1 437 356,45 дол. США, які мають бути враховані в рахунок боргу за кредитом.

При цьому, частина вказаної суми зараховується в погашення боргу за простроченими відсотками, який існував на той час - 37 836,94 дол. США, а решта - в погашення боргу за тілом кредиту - 1 399 519,51 дол. США.

Виходячи з наведеного, стягненню за даним позовом підлягає заборгованість за сумою кредиту у розмірі 195 480,49 дол. США та заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 8 997,46 грн., що станом на 27.03.2015 р. (здійснення розрахунку заборгованості за позовною заявою) становить еквівалент 4 595 746,32 грн. заборгованості за кредитом та 211 530,24 грн. за відсотками.

Судом також враховує, що позивачем необґрунтовано включено до суми боргу за простроченими відсотками борг за березень 2015 в сумі 14 886,67 дол. США, а також у сумі 1 240,55 дол. США (період нарахування з 25.03.2015 р. по 26.03.2015 р.), які є простроченими відсотками і відносяться до боргу за простроченими відсотками за березень, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів п. 2.6 Договору позичальник сплачує нараховані відсотки у валюті наданого кредиту щомісячно, не пізніше 5 числа місяця, наступного за календарним місяцем користування кредитом, та в день остаточного повернення кредиту.

Отже, відсотки за березень 2015 року підлягали сплаті до 05.04.2015 р., а відтак станом на день подачі позову до суду (01.04.2015 р.) строк сплати вказаних відсотків не настав.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати штрафу за несвоєчасно сплачений кредит в розмірі 1 874 188,72 грн., заборгованості зі сплати пені за несвоєчасно сплачені відсотки в розмірі 336 745,53 грн. та заборгованості зі сплати 3 % річних від простроченої суми кредиту в розмірі 6 247,22 грн.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 3.2 Договору в редакції договору про внесення змін №5 від 14.11.2013 р. передбачено, що за порушення встановлених договором та угодою строків погашення (повернення) кредиту/частин кредиту/траншів кредиту, банк має право стягувати з позичальника, а позичальник зобов'язаний на вимогу банку сплатити банку штраф за кожен випадок порушення у розмірі 5% від суми платежу, непогашеного (неповернутого) у строки погашення (повернення) кредиту/частин кредиту/траншів кредиту, не пізніше 5 банківських днів з моменту відправлення вимоги банку.

За змістом п. 3.3 Договору за порушення встановлених цим договором строків сплати відсотків, інших строкових платежів, передбачених цим договором, банк має право нараховувати та стягувати, а позичальник зобов'язаний сплатити на вимогу банку пеню на прострочену суму зазначених платежів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, розраховану за кожен день прострочення платежу.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за Договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс/15.

Як визначено нормами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 1 874 188,72 грн. у суду відсутні.

Позовна вимога по стягненню пені за несвоєчасно сплачені відсотки не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як було встановлено судом, кредит видано Товариству в іноземній валюті - дол. США, відповідно відсотки також нараховувались у тій же валюті.

У зв'язку з цим позивачем здійснено розрахунок пені в дол. США виходячи з подвійної облікової ставки та заявлено до стягнення у гривневому еквіваленті.

Згідно із частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Вказана позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 01.04.2015 р. у справі №909/660/14, яка є обов'язковою для застосування на підставі ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача пені за несвоєчасно сплачені відсотки в розмірі 336 745,53 грн., необхідно відмовити.

Також не підлягає задоволенню вимога Банку про стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми кредиту в розмірі 6 247,22 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки пунктом 1.1 Договору був встановлений обов'язок Товариства сплатити відсотки за користування кредитом у іншому розмірі, стягнення додатково 3% річних є таким, що суперечить як положенням Договору, так і приписам чинного законодавства України.

За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Банку заборгованості за кредитом у розмірі 4 595 746,32 грн. та заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 211 530,24 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати підлягають стягненню з відповідача в дохід державного бюджету України пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки при подачі позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» (01034, м. Київ, вул. Пушкінська, 9-Г; ідентифікаційний код 04013382) на користь Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» (04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, 48; ідентифікаційний код 20717958) заборгованість за кредитом у розмірі 4 595 746 (чотири мільйона п'ятсот дев'яносто п'ять тисяч сімсот сорок шість) грн. 32 коп. та заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 211 530 (двісті одинадцять тисяч п'ятсот тридцять) грн. 24 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» (01034, м. Київ, вул. Пушкінська, 9-Г; ідентифікаційний код 04013382) в дохід Державного бюджету України судовий збір у розмірі 8 223 (вісім тисяч двісті двадцять три) грн. 99 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий