ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 910/6959/15-г

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І. - головуючого, доповідача,
Гоголь Т.Г., Дроботової Т.Б.

розглянувши матеріали касаційної скаргиТовариства з обмеженою відповідальністю "Буковинський сад"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 30.09.2015
у справі № 910/6959/15-г Господарського суду міста Києва
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Буковинський сад"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Мед Транс"
простягнення грошових коштів,

за участю представників:
позивачаЄвтушенко А.С. - представ. дов. від 31.12.2015
відповідача - не з'явився (про час і місце судового засідання повідомлений належно);

ВСТАНОВИВ:

20 березня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Буковинський сад" звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Мед Транс" 250463,20 грн заборгованості за договором поставки. Позов мотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару.

Відповідач не виклав письмово свою позицію щодо позовних вимог, в зв'язку з чим спір вирішувався за приписами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 (суддя Цюкало Ю.В.) позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 4731 грн та 94,62 грн судових витрат, в іншій частині в позові відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 (судді: Тарасенко К.В.- головуючий, Іоннікова І.А., Тищенко О.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін з мотивів його законності та обґрунтованості.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить рішення та постанову суду в даній справі скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме: статей 530, 692, 712 Цивільного кодексу України статей 193, 218, 222, 265 Господарського кодексу України, оскільки всупереч статті 34 Господарського процесуального кодексу України суди не взяли до уваги належні докази виконання позивачем своїх зобов'язань за договором поставки (підписані сторонами видаткові накладні), претензій зі сторони відповідача за яким не було, натомість рахунок - фактура за своєю правовою природою є документом, який містить тільки платіжні реквізити, та наявність чи відсутність якого не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату за договором; не врахували, що відповідно до наведених вище положень законодавства правовідносини сторін зумовлюють обов'язок покупця оплатити товар після його прийняття; суди залишили поза увагою направлену на адресу відповідача позивачем з метою безпосереднього врегулювання спору претензію від 28.11.2014 з повідомленням про вручення, яке повернуто позивачу за закінченням терміну зберігання та заперечень щодо вимог якої відповідач не надав.

Представник відповідача не скористався своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні касаційної інстанції, відзиву на касаційну скаргу не надав.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, присутнього у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судовому рішенні, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 01.03.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю "Буковинський сад" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Мед Транс" (покупець) укладено Договір поставки № 04-03/13, відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов'язується, в порядку та на умовах, визначених цим договором, передати у власність покупцю фрукти (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах цього договору.

За пунктом 2.1. Договору ціна одиниці товару визначається в гривнях з урахуванням ПДВ і вказується у видаткових накладних.

Згідно з пунктом 2.2. Договору за поставлений постачальником товар покупець здійснює оплату грошовими коштами шляхом їх перерахування на банківський рахунок постачальника, протягом 3-х банківських днів з моменту отримання рахунку-фактури.

Суди також встановили, що на підтвердження виконання свого зобов'язання з поставки товару, позивач надав видаткові накладні: № 93 від 15.03.2013 на суму 179731,00 грн., № 135 від 01.04.2013 на суму 119295,40 грн., № 150 від 04.04.2013 на суму 126436,80 грн., а також рахунки на оплату: № 18 від 15.03.2013 на суму 179731,00 грн., № 22 від 01.04.2013 на суму 119295,40 грн., № 26 від 04.04.2013 на суму 126436,80 грн.

Відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару на суму 175000,00 грн, що підтверджується відповідними банківськими виписками.

Позивач звернувся до відповідача із претензією № 54 від 18.11.2014, у якій просив сплатити останнього 250463,20 грн. заборгованості за Договором поставки №04/03-13 від 01.03.2013.

Вирішуючи спір, господарські суди попередніх інстанцій вказали, що позивач не надав доказів направлення відповідачу рахунків-фактур, передбачених умовами укладеного договору, саме з отриманням яких пов'язано виникнення у відповідача обов'язку оплатити одержаний товар та дійшли висновку, що доведеним є настання обов'язку по оплаті товару, отриманого за видатковою накладною № 93 від 15.03.2013 на суму 179731 грн, як визнаного відповідачем вчиненням часткового виконання (оплати) рахунку-фактури № 18 від 15.03.2013, що становить 4731 грн; в решті позовних вимог відмовили.

Колегія суддів зазначає, що за приписами статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень, належними та допустимими доказами.

За приписами статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідне регулювання міститься також у статті 193 Господарського кодексу України. Згідно з приписами пункту 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до частини шостої статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

За частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або після прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Суди встановили, що сторони в договорі обумовили строк оплати товару іншим чином, ніж це передбачено статтею 692 Цивільного кодексу України, відтак, доводи касаційної скарги про порушення судами приписів наведеної статті є безпідставними.

Разом з тим, судова колегія відзначає, що за частиною другою статті 662 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцю одночасно з товаром його приналежності та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом з товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. За своєю природою рахунок-фактура є видом комерційного рахунку, який має містити реквізити, необхідні для здійснення оплати та суму оплати, а також може виконувати функції товаросупровідного документу.

Судами не наведено положень договору, з яких вбачалося б узгодження сторонами іншого порядку передачі чи направлення товаросупровідних документів, матеріали справи не містять будь-яких заперечень відповідача щодо невиконання позивачем вимог з надання документів, необхідних для оплати товару, чи неможливості оплати товару, натомість, з них вбачається здійснення відповідачем відповідних платежів.

Також суди безпідставно не надали оцінки змісту направленої позивачем відповідачу претензії щодо наявності в ній реквізитів та сум, відповідно до яких слід здійснити оплату, пов'язавши момент виникнення обов'язку з оплати лише з формальною назвою документа, направленого позивачем.

Відтак, висновки господарських судів щодо ненастання у відповідача обов'язку здійснити оплату одержаного товару є передчасними, оскільки не ґрунтуються на досліджених обставинах справи щодо встановлення сторонами в договорі іншого порядку надання рахунку, ніж разом з товаром, а також змісту надісланої позивачем претензії.

Разом з тим, факт одержання товару відповідачем підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, які підписані представниками обох сторін без зауважень.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного та рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційний господарський суд не виконав положення статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, та, розглядаючи справу, не розглянув всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; не дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; неналежним чином проаналізував правовідносини, що виникли та існували між сторонами, в зв'язку з чим передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог, не встановивши необхідні обставини щодо настання моменту виконання грошового зобов'язання відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, рішення та постанову у справі слід скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а справу в цій частині направити на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи господарським судам слід врахувати вищенаведене та вирішити спір у відповідності до вимог чинного законодавства.

Керуючись статтями 43, 111-7, пунктом 3 статті 111-9, статтями 111-10, 111-11 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковинський сад" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 30.09.2015 у справі №910/6959/15-г Господарського суду міста Києва та рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 скасувати в частині відмови у задоволенні позову.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді Т. Гоголь

Т. Дроботова