ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 910/11917/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Плюшка І.А. - головуючого,

Самусенко С.С.,

Татькова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну

скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт"

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року

та на рішення господарського суду міста Києва від 08 вересня 2015 року

у справі № 910/11917/15

господарського суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот"

2.Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідачів 1.ОСОБА_4

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті Груп"

3.Товариства з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс"

4. Товариства з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп"

5. Приватний нотаріус Новохатня Наталья Сергіївна

про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна

за участю представників

позивача - Козленко О.В.

відповідачів - 1. не з'явився

2. не з'явився

третіх осіб 1. не з'явився

2. не з'явився

3. не з'явився

4. не з'явився

5. не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Неос Банк" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" та Публічного акціонерного товариства банк "Контракт" про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Рішенням господарського суду міста Києва від 08 вересня 2015 року (суддя Комарова О.С.) залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року (судді Коршун Н.М., Алданова С.О., Дикунська С.Я.) у справі №910/11917/15 позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням та постановою Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт" звернулась до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 08 вересня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в позові.

В обґрунтування зазначених вимог заявник касаційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарськими судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 січня 2008 року між Акціонерним банком "Автозазбанк" (яке в подальшому було реорганізовано у Відкрите акціонерне товариство "Банк Кіпру", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Банк Кіпру") та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 002-4/2008, за умовами якого Банк відкриває позичальнику кредитну лінію на поточні потреби в сумі 16000000,00 грн. строком з 22 січня 2008 року по 19 січня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 січня 2008 року між Акціонерним банком "Автозазбанк" та ОСОБА_8 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 165, на підставі якого в іпотеку Банку передано нерухоме майно, що належало іпотекодавцю - ОСОБА_8: групу нежитлових приміщень № 168, № 169 (в літ. А), а саме: нежилі приміщення загальною площею 555,40 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 лютого 2009 року у справі № 2-873/09 позов ОСОБА_8 було задоволено частково, в тому числі визнано за ОСОБА_8 право власності на групу приміщень № 172 загальною площею 366,0 кв. м. та № 173 загальною площею 368,0 кв. м. по АДРЕСА_1 (літера А) як на окремі об'єкти нерухомого майна.

23 липня 2010 року між ОСОБА_8 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті груп" було укладено договір купівлі-продажу групи нежитлових приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у м. Києві загальною площею 366,0 кв. м.

У подальшому між Товариством з обмеженою відповідальністю "Акрополіс Реаліті груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс" було укладено договір купівлі - продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у місті Києві загальною площею 366,0 кв. м. від 04 серпня 2010 року.

Крім цього, 27 січня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Комерційна фірма "Олеван плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп" укладено договір купівлі-продажу групи нежитлових приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у м. Києві загальною площею 366,0 кв. м.

27 грудня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Еліт менеджмент груп" та Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" було укладено договір купівлі-продажу групи нежитлових приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у м. Києві, загальною площею 366,0 кв. м.

16 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" і Публічним акціонерним товариством "Банк "Контракт" було укладено договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у м. Києві загальною площею 366,0 кв. м.

За приписами ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до абз. 4 п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 року отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судами встановлено, що на підставі Іпотечного договору від 10 жовтня 2008 року нежитлові приміщення № 172 (в літ. А) загальною площею 366,0 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, були передані позивачу в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань за укладеним з третьою особою Кредитним договором.

За приписами ст. 9 Закону України "Про іпотеку" виключно на підставі згоди іпотекодержателя іпотекодавець має право: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у зв'язку з відсутністю у матеріалах справи доказів згоди позивача, як іпотекодержателя, на відчуження майна - приміщення № 172 загальною площею 366,0 кв. м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, ані на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот", ані на користь Публічного акціонерного товариства банк "Контракт" в силу положень ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку", ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемними, а позовні вимоги позивача про визнання даного Договору недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає висновок судів попередніх інстанцій передчасним з огляду на наступне.

Стаття 36 господарського кодексу України передбачає, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

В порушення зазначених норм процесуального права, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на ту обставину, що в матеріалах справи, відсутній договір купівлі-продажу групи нежилих приміщень №172 в літ "А" по АДРЕСА_1 у м. Києві загальною площею 366,0 кв. м. укладений 16 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "НВФ "Масальот" і Публічним акціонерним товариством "Банк "Контракт".

Відсутність оскаржуваного договору в оригіналі та навіть у копії унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Сукупність наведеного дає підстави для скасування постанови апеляційного господарського суду та рішення суду першої інстанції.

Враховуючи межі повноважень касаційної інстанції, що визначені ст.111-9 ГПК України, а також з огляду на те, що неповне з'ясування обставин справи у їх наведеній частині є процесуальним порушенням, якого припустився апеляційний господарський суд і яке унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи на стадії касаційного перегляду, у зв'язку з чим справа має бути передана на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Керуючись ст.ст. 1117, 1119-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт" задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 листопада 2015 року та рішення господарського суду міста Києва від 08 вересня 2015 року скасувати.

3. Справу №910/11917/15 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя І. А. Плюшко

Судді С. С. Самусенко

В. І. Татьков