РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/1508/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-7»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтертрансбуд»

про стягнення 94 754,20 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Захарченко В.П. - представник за довіреністю від 17.02.16

від відповідача не з'явились

В судовому засіданні 24.02.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-7» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтертрансбуд» про стягнення 94 754,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між сторонами було укладено договір № 05-03/14 про надання послуг по експлуатації автовишки від 05.03.2014, відповідно до умов якого позивач як виконавець зобов'язався надавати послуги щодо експлуатації автовишки ЗІЛ-131 державний номер АМ0233АР, а відповідач як замовник - прийняти послуги та оплатити її вартість. За доводами позивача, ТОВ «Спецтрансбуд-7» належним чином виконало зобов'язання за договором та протягом березня - липня 2014 р. надало замовнику послуги на загальну суму 240500,00 грн. Відповідачем в свою чергу було частково оплачено вартість послуг на суму 199 000,00 грн, у зв'язку з чим у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 41 500,00 грн, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками сторін, станом на 30.11.2015. У зв'язку з неналежним виконанням грошових зобов'язань за договором з боку відповідача, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості у розмірі 94 754,20 грн, з яких 41 500,00 грн - основна сума боргу за договором, 24 801,13 грн - інфляційні нарахування, 26 590,69 грн - пеня та 1 862,38 грн - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.02.2016 порушено провадження у справі № 910/1508/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 24.02.2016.

У судове засідання, призначене на 24.02.2016, з'явився представник позивач, на виконання вимог ухвали суду надав документи, що були залучені до матеріалів справи. Позивачем також подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яку просив прийняти до розгляду. У зазначеній заяві позивачем здійснено перерахунок розміру пені, а відтак, просить суд стягнути з відповідача 41 500,00 грн - основної суми боргу, 24 801,13 грн - інфляційних нарахувань, 5 413,55 грн - пені та 1 862,38 грн - 3% річних.

Відповідно до п.17 Листа Вищого господарського суду від 20.10.2006, № 01-8/2351 «Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році та в I півріччі 2006 року" відповідно до частини четвертої статті 22 ГПК позивач вправі до прийняття рішення у справі, зокрема, зменшити розмір позовних вимог. Під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зміну (у бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, в тому числі ціни позову.

Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач.

Отже, у разі збільшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Судом досліджено заяву про зменшення розміру позовних вимог, та встановлено, що подана вона з дотримання вимог ст. 22 ГПК України а тому приймається судом до розгляду.

Представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач не забезпечив явку уповноваженого представника у судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2. Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач не з'явився у судове засідання 24.02.2016 справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

05 березня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-7» (надалі - виконавець/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтертрансбуд» (надалі - замовник/відповідач) було укладено договір № 05-03/14 про надання послуг по експлуатації автовишки (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов'язується надавати замовнику послуги щодо експлуатації автовишки ЗІЛ-131 (державний номер АМ0233АР), далі - техніка, для виконання замовником будівельно-монтажних робіт на об'єкті «складський комплекс ТОВ «ФМ СЕ «Десна» в с. Дударів, Бориспільського району, Київської області, а змовник зобов'язується приймати послуги та оплачувати їх вартість на умовах цього договору.

Згідно з п. 2.1. договору послуги щодо експлуатації техніки надаються виконавцем протягом двох місяців щоденно протягом восьми годин у робочі дні, за заявкою замовника, яка направляється у письмовому вигляді (факсом). В заявці зазначається місце проведення робі, дату початку робіт, термін робі, а також інші умови, які ускладнюють процес експлуатації (в разі їх наявності).

Час фактичного надання послуг фіксується уповноваженими на те представниками сторін (час початку та час закінчення надання послуг) в змінному рапорті виконавця (п. 2.3. договору).

У п. 3.1. договору сторони визначили, що ціна послуг автовишки за одну годину становить 150,00 грн з ПДВ.

Оплата послуг за даним договором здійснюється на підставі виставленого рахунку виконавця наступним чином:

- попередня оплата в розмірі 10 000,00 грн, в т.ч. ПДВ, здійснюється за один робочий день до початку надання послуг за даним договором, згідно письмової заявки замовника.

- поточні розрахунки здійснюються щомісячно на підставі актів надання послуг за місяць, за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Даний договір згідно з п. 9 набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом строку виконання сторонами своїх зобов'язань, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

За доводами позивача, ТОВ «Спецтрансбуд-7» належним чином виконало зобов'язання за договором, протягом березня-липня 2014 р. надало замовнику послуги на загальну суму 240 500,00 грн. Відповідачем в свою чергу було частково оплачено вартість послуг на суму 199 000,00 грн, у зв'язку з чим у відповідача утворився борг перед позивачем у розмірі 41 500,00 грн, що підтверджується актом звірки взаємних розрахунків, підписаним уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками сторін, станом на 30.11.2015.

Отже, спір у справі виник, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо повноти та вчасності оплати послуг за договором.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою Договір є договором про надання послуг.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до п. 3.3. договору розрахунки здійснюються щомісячно на підставі актів надання послуг за місяць, за вирахуванням здійсненої попередньої оплати.

Як свідчать матеріали справи, позивачем належним чином виконані зобов'язання за договором та надані послуги відповідачу на загальну суму 240 500,00 грн, що підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаними уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками, а саме: № ОУ-0000079 від 31.03.2014 на суму 28 850,00 грн; № ОУ-0000085 від 10.04.2014 на суму 30 750,00 грн; № ОУ-0000094 від 18.04.2014 на суму 21 900,00 грн; № ОУ-0000108 від 30.04.2014 на суму 9 900,00 грн; № ОУ-0000117 від 12.05.2014 на суму 25 500,00 грн; № ОУ-0000129 від 20.05.2014 на суму 28 200,00 грн; № ОУ-0000155 від 31.05.2014 на суму 21 000,00 грн; № ОУ-0000156 від 06.06.2014 на суму 14 550,00 грн; № ОУ-0000181 від 27.06.2014 на суму 48 600,00 грн; № ОУ-0000191 від 04.07.2014 на суму 7 800,00 грн; № ОУ-0000197 від 09.07.2014 на суму 3 450,00 грн;

Матеріалами справи також підтверджується факт часткової оплати послуг відповідачем у сумі 199 000,00 грн, відтак різниця неоплачених послуг склала 41 500,00 грн (240 500,00 грн - 199 000,00 грн).

Отже, матеріалами справи підтверджується, що замовник в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку по оплаті наданих послуг не виконав, в зв'язку з чим заборгованість останнього становить 41 500,00 грн., яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Крім цього позивач просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції у розмірі 24 801,13 грн, 3% річних у розмірі 1 862,38 грн та пеню у розмірі 5 413,55 грн.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отримані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 6.2. договору передбачено, що у разі прострочення сплати послуг виконавця більш ніж 10 (десять) календарних днів, замовник сплачує виконавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що: "Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції".

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за отримані послуги суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені, 3% річних та інфляційні втрати.

Перевіривши розрахунки позивача суд встановив, що розмір пені 3 % річних та інфляційних втрат становлять суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягають суми у розмірі, заявлених позивачем, а саме: 5 413,55 грн - пені, 24 801,13 грн - інфляційні нарахування, 1 862,38 грн - 3% річних.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання за договором виконав своєчасно та в повному обсязі, відповідно до умов договору.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інтертрансбуд» (01133, м.Київ, вул.. Кутузова, буд.18/7 оф. 308, ідентифікаційний код 35058096) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-7» (10025, м. Житомир, вул.. Промислова, буд. 10, ідентифікаційний код 37755566) заборгованість за договором у розмірі 41 500 (сорок одна тисяча п'ятсот) грн 00 коп.; пеню у розмірі 5 413 (п'ять тисяч чотириста тринадцять) грн 00 коп.; 3% річних у розмірі 1 862 (одна тисяча вісімсот шістдесят дві) грн 38 коп.; інфляційні втрати у розмірі 24 801 (двадцять чотири тисячі вісімсот одна) грн 13 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.02.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.