ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.02.16р. Справа № 904/461/16

За позовом публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ", м.Дніпропетровськ

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ

про стягнення заборгованості за поставлений природний газ за договором від 11.06.2015р. №2015/ТП-Б-053119

Суддя Петренко І.В.

Секретар судового засідання Пономарьов Є.О.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1 - довіреність № 22 від 01.02.16р.;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз", м.Дніпропетровськ в особі Дніпродзержинського управління по експлуатації газового господарства, м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровська область (далі по тексту - позивач) звернулося до господарського суду з позовною заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, м.Дніпропетровськ (далі по тексту - відповідач) про стягнення 25318,16грн. основного боргу за поставлений природний газ; 11305,10грн. пені; 826,12грн трьох відсотків річних; 10186,58грн. втрат від інфляції.

Судові витрати по справі позивач просив суд стягнути з відповідача.

За результатами розгляду позовної заяви за вих. № 11/3-0045 від 29.01.2016р. ухвалою суду від 01.02.2016р. порушено провадження по справі та призначено слухання на 23.02.2016р.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Позивач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 05.02.2016р. з відміткою представника позивача про отримання ухвали суду 04.02.2016р. та явкою представника в судове засідання.

Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу господарського суду 12.02.2016р. з відміткою представника відповідача про отримання ухвали суду 09.02.2016р.

23.02.2016р. повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні в повному обсязі.

Повноважний представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заперечення на позов, яким проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову, також просить розглядати справу без участі представника.

В судовому засіданні оглянуто всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір.

Суд розглянув справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи вимоги статті 69 Господарського процесуального кодексу України щодо строків розгляду справи у судовому засіданні, яке відбулося 23.02.2016р. в порядку ст.85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

11.03.2015р. між публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (далі по тексту - позивач, постачальник) та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (далі по тексту - відповідач, споживач) укладено укладено договір №2015/ТП-Б-053119 на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ та організацій, які повністю або частково фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів (далі по тексту - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, позивач здійснює відповідачу постачання природного газу (згідно з Державним класифікатором продукції та послуг ДК 016-2010 код 06.20.1 Газ природний, скраплений або в газоподібному стані) (далі - газ) в обсягах і порядку, передбачених Договором для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених Договором.

В пункті 2.1. договору зазначено про те, що договірні обсяги постачання газу відповідачу наводяться в додатку 2 до Договору.

Згідно з пунктом 4.1. договору, розрахунки за реалізований відповідачеві газ здійснюються за цінами, що встановлюються національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до пункту 4.2. договору, з 01.01.2015р. по 31.01.2015р. ціна за 1000,00 куб.м природного газу без урахування ПДВ, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, становить 5900,00грн., крім того ПДВ 20% - 1180,00грн.:

- збір у вигляді цільової надбавки у розмірі 2% за 1000,00 куб.м природного газу складає 118,00грн., крім того ПДВ 20% - 23,60грн.;

- тариф на постачання природного газу за 1000,00 куб.м становить 73,50 грн., крім того ПДВ 20% - 14,70 грн.;

- тариф на транспортування природного газу за 1000,00 куб.м становить 366,70грн., крім того ПДВ 20% - 73,34грн.

Всього за 1000,00 куб.м природного газ, з урахування збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування, розподіл і постачання - 6458,20грн. , крім того ПДВ 20% - 1291,64грн., разом за 1000 куб.м - 7749,84грн.

Пунктом 4.5 договору визначено, що розрахунковий період за договором становить один місяць - з контрактної години першого дня місяця до контрактної години першого дня наступного місяця.

Пунктом 4.6.1 договору визначено, що авансові платежі сплачуються споживачем постачальнику на розрахунковий рахунок зі спеціальним режимом використання у розмірі 100 відсотків від вартості запланованого або погодженого постачальником обсягу газу за розрахунковий період за п'ять (5) календарних днів до початку місяця поставки газу.

Пунктом 4.6.3 договору визначено, що у випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше п'ятого (5) числа місяця, наступного за розрахунковим.

Пунктом 4.6.4 договору визначено, що під "недоплата вартості послуг з постачання газу" вони розуміють недоплату споживачем вартості фактично спожитого понад запланований або узгоджений на розрахунковий період з постачальником обсяг газу.

Як зазначено у п. 4.5.2. договору, загальна сума вартості договору складається з місячних сум вартості договірних обсягів постачання газу відповідачу та на момент укладання Договору становить 43844,35грн.

Пунктом 4.7. договору передбачено, що оплата вартості послуг з постачання газу за договором здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами, що перераховуються на поточний рахунок із спеціальним режимом використання позивача.

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність згідно з договором та чинним законодавством України (п. 6.1. договору).

В пункті 10.1. договору зазначено про те, що цей договір набуває чинності з дати підписання та поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

06.04.2015р., 08.05.2015р., 03.06.2015р. та 15.06.2015р. між сторонами укладено додаткову угоду №1, додаткову угоду №2, додаткову угоду №3 та додаткову угоду №4 відповідно.

Додатковою угодою №4 пункт 4.2 договору викладено в наступній редакції, а саме:

"Ціна за 1000,00 куб.м природного газу без урахування ПДВ, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, становить 6600,00грн., крім того ПДВ 20% - 1320,00грн.:

- збір у вигляді цільової надбавки у розмірі 2% за 1000,00 куб.м природного газу складає 132,00грн., крім того ПДВ 20% - 26,40грн.;

- тариф на постачання природного газу за 1000,00 куб.м становить 134,90грн., крім того ПДВ 20% - 26,98грн.;

- тариф на транспортування природного газу за 1000,00 куб.м становить 656,20грн., крім того ПДВ 20% - 131,24грн.

Всього за 1000,00 куб.м природного газ, з урахування збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на його транспортування, розподіл і постачання - 7523,10грн., крім того ПДВ 20% - 1504,62грн., разом за 1000 куб.м - 9027,72грн.".

Як зазначає позивач, на виконання умов вищезазначеного договору останній поставив відповідачу природний газ в період з січня по травень 2015 року в обсязі 5,490тис.м2 на загальну суму 47795,38грн., що підтверджується наступними Актами прийому-передачі природного газу:

- Акт №ДНП00003157 приймання-передачі природного газу на постачання природного газу в січні 2015 року за регульованим тарифом від 11.03.2015р. №2015/ТП-Б-053119 на суму 12918,98грн.;

- Акт №ДНП00001304 приймання-передачі природного газу на постачання природного газу в лютому 2015 року за регульованим тарифом від 28.02.2015р. №2015/ТП-Б-053119 на суму 14694,86грн.;

- Акт №ДНП00002256 приймання-передачі природного газу на постачання природного газу в березні 2015 року за регульованим тарифом від 31.03.2015р. №2015/ТП-Б-053119 на суму 14437,19грн.;

- Акт №ДНП00003265 приймання-передачі природного газу на постачання природного газу в квітні 2015 року за регульованим тарифом від 11.03.2015р. №2015/ТП-Б-053119 на суму 3358,18грн.;

- Акт №ДНП00004155 приймання-передачі природного газу на постачання природного газу в травні 2015 року за регульованим тарифом від 31.05.2015р. №2015/ТП-Б-053119 на суму 2386,17грн.

Однак, в порушення умов договору, відповідач не здійснив повну оплату за поставлений позивачем природний газ у спірному періоді.

15.04.2015р. частково оплачено відповідачем позивачу природний газ у розмірі 12918,98грн. та 23.09.2015р. в розмірі 9558,24грн.

Таким чином, природний газ відповідачем оплачено частково, а саме у розмірі 22477,22грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав.

Крім того, відповідач скориставшись наданим йому правом на судовий захист шляхом надання заперечень на позов та повідомив наступне.

Відповідач наголосив, що є бюджетною організацією, яка повністю фінансується за рахунок Державного бюджету України та не має інших статей доходу.

Відповідач повідомив, що у зв'язку з відсутністю коштів в Державному бюджеті України та недостатнім фінансуванням по КЕКВ 2274 (оплата природного газу), частина рахунків у 2015 році не була сплачена.

На виставлені позивачем претензії відповідачем надано відповідь, що сума заборгованості буде врахована при укладенні нового договору на газопостачання та оплачено відразу після реєстрації зазначеного договору у казначейській службі.

Відповідач зазначив, що проведення оплат можливе після проведення відповідної процедури закупівлі (тендеру) у поточному році.

В частині нарахування пені та штрафних санкцій відповідач зазначає, що не погоджується з таким нарахуванням, так як сума штрафних санкцій майже дорівнює сумі самого боргу, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідач звертає увагу, що його вина в частині несплати заборгованості за природний газ відсутня.

Акт звірки між сторонами не підписано, так як представник позивача не звертався до відповідача.

Згідно з частиною другою статті 43 та статтею 33 Господарського кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами процесуального законодавства, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Дослідивши матеріали справи, оригінали документів наданих позивачем на вимогу суду в судове засідання та заслухавши повноважного представника позивача в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 25318,16грн., слід визнати обґрунтованими, документально доведеними, такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарювання відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку ( ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Частиною1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та встановлені судом обставини справи, господарський приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та визнаними відповідачем, у зв'язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки зобовязання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Згідно з ч. 1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст.1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно ст.3 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України, передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При здійсненні перерахунку господарський суд врахував положення пункту 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013року за №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Пунктом 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. за № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Пунктом 6.2.2 договору встановлено, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, із споживача стягується пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Позивач нарахував відповідачу до сплати пеню за період з 12.03.2015р. по 05.12.2015р. на суму 11305,10грн.

Господарський суд перевірив розрахунок пені здійснений позивачем та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Позивач нарахував відповідачу до сплати три відсотки річних у розмірі 826,12грн. та інфляційні втрати у розмірі 10186,58грн. за період з 12.03.2015р. по 15.01.2016р.

Господарський суд перевірив розрахунок трьох відсотків річних здійснений позивачем та визнав його вірним, а вимогу такою, що підлягає задоволенню.

Господарський суд перевірив розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем та визнав його таким, що містить помилки, а вимогу такою, що підлягає задоволенню частково, а саме у розмірі 3894,39грн.

Заперечення відповідача господарський суд визнав необґрунтованими та зазначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, фінансування з Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності, контрозрахунок пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідач не надав, докази надані позивачем не спростував.

В порядку ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по справі покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1195,97грн., з урахуванням того, що 86,79% позовних вимог позивача судом задоволено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, враховуючи клопотання позивача вказане в резолютивній частині позовної заяви та керуючись положеннями пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України „Про судовий збір господарський суд вирішив повернути позивачу надміру сплачений судовий збір у розмірі 449,00грн. за платіжним дорученням №712 від 17.03.2015р.

До уваги. Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановами Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, від 23.11.2015р. по справі №904/2640/15, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Згідно пунктом 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Керуючись ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 629, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 2, 12, 21, 32, 33, 34, 36, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (49000, м.Дніпропетровськ, пр.Карла Маркса, 21-А; ідентифікаційний код 26239738) на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню і газифікації "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ" (49000, м. Дніпропетровськ, вул.Шевченка, буд. 2; ідентифікаційний код 03340920) 25318,16грн. (двадцять п'ять тисяч триста вісімнадцять грн. 16 коп.) основного боргу за поставлений природний газ; 11305,10грн. (одинадцять тисяч триста п'ять грн. 10 коп.) пені; 826,12грн. (вісімсот двадцять шість грн. 12 коп.) трьох відсотків річних; 3894,39грн. (три тисячі вісімсот дев'яносто чотири грн. 39 коп.) втрат від інфляції; 1195,97грн. (одна тисяча сто дев'яносто п'ять грн. 97 коп.) судового збору, видати наказ.

В решті позовних вимог відмовити.

Повернути публічному акціонерному товариству по газопостачанню і газифікації "ДНІПРОПЕТРОВСЬКГАЗ" (49000, м.Дніпропетровськ, вул.Шевченка, буд.2; ідентифікаційний код 03340920) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 449,00грн. (чотириста сорок дев'ять грн. 00 коп.) за платіжним дорученням №712 від 17.03.2015р., видати ухвалу.

Наказ та ухвалу видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

25.02.2016 року

Суддя ОСОБА_2