ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 914/3389/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕсБанк (надалі ПАТ ВіЕсБанк) за №10-3/26491 від 15.12.2015р. (вх. № 01-05/6043/15 від 22.12.2015р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 23.11.2015р.

у справі № 914/3389/15

за позовом: ПАТ ВіЕсБанк

до відповідача-1: Приватного підприємства Шива (надалі ПП Шива)

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Оптіма-Капітал (надалі ТзОВ КУА Оптіма-Капітал)

про визнання недійсними додаткових угод,

за участю:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 1438/1615/05 від 21.09.2015р.); ОСОБА_3 представник (довіреність № 141.0 від 14.12.2015р.);

від відповідача-1: ОСОБА_4 представник (довіреність № 21-С від 23.12.2015р.);

від відповідача-2: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі №914/3389/15 (суддя Кітаєва С.Б.) відмовлено в задоволенні позову.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довів, а суд не встановив наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання угод недійсними.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права. Стверджує, що спірні додаткові угоди спрямовані виключно на створення «фіктивних боргів» ПП «Шива», що унеможливлює виконання відповідачем-1 зобовязань перед Банком за кредитним договором № KU018029 від 27.07.2012р. Вказує, що відповідачі, уклавши спірні додаткові угоди до договору процентної позики, порушили умови та зобовязання угоди про врегулювання погашення заборгованостей від 27.07.2012р., укладеної між Банком та відповідачами, згідно п. 2.2 якої відповідачі зобовязались погоджувати з Банком будь-які зміни до договору процентної позики. Просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі №914/3389/15, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ ВіЕсБанк.

Відповідач-1 у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Стверджує, що спірними додатковими угодами до договору процентної позики жодним чином не порушено прав позивача. Звертає увагу на те, що позивачем не вказано норм цивільного законодавства, відповідно до яких спірні додаткові угоди є недійсними чи нікчемними. На його думку, положення п.2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей від 27.07.2012р. не є і не може бути, в розумінні норм чинного законодавства України, підставою для визнання спірних додаткових угод недійсними. Просить залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі № 914/3389/15, а апеляційну скаргу ПАТ ВіЕсБанк без задоволення.

Відповідач-2 не надавав письмового відзиву на апеляційну скаргу, не забезпечив явки в судове засідання уповноваженого представника, про час, дату і місце розгляду апеляційної скарги належно повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення від 27.01.2016р.

Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі № 914/3389/15.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2012р. між ТзОВ Компанія з управління активами Оптіма-Капітал (позикодавець) та ПП Шива (позичальник) укладено договір процентної позики № 2012/02-15, відповідно до якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених договором, зобоязується надати позичальнику грошові кошти для будівництва обєкту за адресою: м. Львів, вул. Зубрівська, 38 в розмірі, визначеному цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти та повернути їх позикодавцю у визначений цим договором строк, а також сплатити проценти за весь термін користування позикою в розмірі та в строк, встановлені цим договором (а.с.48).

Сума позики за договором становить 4000000,00 грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному розмірі так і частинами (п. 2.1 договору).

Пунктом 2.2 договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати проценти в розмірі 1% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору.

Відповідно до п.4.1 договору остаточною датою повернення позики є 03.06.2020р.

Згідно п.5.1 договору позичальник зобов'язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п.4.1 цього договору.

Відповідальність позичальника визначено в розділі 6 договору процентної позики.

Як видно з наявних у справі копій, 29.12.2012р. позикодавець і позичальник уклали додаткову угоду до договору процентної позики, виклавши п. 2.2 договору в наступній редакції: «За цим договором позичальник зобовязаний з 01.01.2013р. сплачувати проценти в розмірі 25% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п. 5.3 договору)» (а.с.105).

27.06.2013р. сторони договору процентної позики уклали додаткову угоду до нього, згідно якої виклали п. 2.1 договору в новій редакції: «Сума позики за договором становить 6000000,00 грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному розмірі так і частинами» (а.с.106).

24.07.2013р. відповідачі уклали додаткову угоду до договору процентної позики, виклавши п. 2.1 договору в наступній редакції: «Сума позики за договором становить

8000000,00 грн. Позикодавець може надавати суму позики в повному розмірі так і частинами» (а.с.107).

27 липня 2012 року між ПАТ Фольксбанк, правонаступником якого є ПАТ ВіЕсБанк, (банк) та ППШива (позичальник) укладено кредитний договір №КU018029 (з наступними змінами та доповненнями), згідно якого банк зобовязався надати позичальнику строковий кредит в розмірі 2630000,00 доларів США з кінцевою датою виконання боргових зобовязань 26 липня 2019 року (а.с.10-28).

Пунктом 1.9.1 кредитного договору передбачено процентну ставку у розмірі 8 річних + 3М LIBOR.

Відповідно до п.3.1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит та зобовязується належним чином виконувати боргові зобовязання, що встановлені кредитним договором та законодавством України.

Кредитний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє протягом строку користування кредитом. У випадку невиконання або неналежного виконання позичальником боргових зобовязань, строк дії кредитного договору продовжується до моменту повного виконання позичальником боргових зобовязань. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії кредитного договору (п.4.1 кредитного договору).

Права, обовязики банку та позичальника висвітлені у розділах 12-15 кредитного договору.

Відповідальність сторін кредитного договору обумовлена у розділі 17 кредитного договору. Так, за невиконання чи неналежне виконання сторонами своїх зобовязань за кредитним договором банк та позичальник несуть відповідальність згідно чинного законодавства України (п. 17.1 договору).

Матеріалами справи підтверджено, що в день укладення кредитного договору, а саме 27.07.2012р. між ПАТ Фольксбанк, правонаступником якого є ПАТ ВіЕсБанк (сторона-1), ПП «Шива» (сторона-2) та ТзОВ Компанія з управління активами Оптіма-Капітал (сторона-3) укладено угоду про врегульовання погашення заборгованостей, за умовами якої сторона-2 і сторона-3 без жодних застережень погоджуються, що термін повернення позики за договором процентної позики буде у будь-якому випадку пізнішою датою, ніж термін повернення кредиту за кредитним договором, укладеним між стороною-1 та стороною-2 та, в разі банкрутства чи ліквідації сторони-2, заборгованість (тіло позики та проценти) за договором процентної позики буде повернута стороні-3 після погашення стороною-2 заборгованості (тіло кредиту та проценти) перед стороною-1 за кредитним договором (а.с.29).

Пунктом 2 (пп.2.1) угоди про врегулювання погашення заборгованостей встановлено, що з метою реалізації домовленостей, викладених п.1, сторони дійшли згоди про наступне: у будь-якому випадку сторона-2 виконає свої зобовязання перед стороною-3 згідно договору процентної позики, а сторона-3 прийме таке виконання зобовязань стороною-2 лише після того, як сторона-2 виконає усі свої зобовязання перед стороною-1 за кредитним договором.

В пункті 2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей зазначено, що сторона-2 та сторона-3 зобовязуються погоджувати зі стороною-1 будь-які зміни, які вони бажають внести до умов договору процентної позики.

Ця угода набирає чинності з моменту підписання її сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 3 угоди).

Згідно п. 4 угоди про врегулювання погашення заборгованостей всі зміни та доповнення до цієї угоди оформляються додатковими угодами.

Відповідно до п. 5 у випадку порушення умов цієї угоди, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

В матеріалах справи відсутні докази про внесення будь-яких змін чи доповнень до даної угоди. Угода є чинною та не визнана недійсною в судовому порядку.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується, що 01 грудня 2013 року між відповідачами укладено оспорювану в даній справі додаткову угоду до договору процентної позики № 20012/02-15 від 15.02.2015р., відповідно до якої викладено п. 2.2 договору процентної позики в наступній редакції: «За цим договором позичальник зобов'язаний з 06.11.2013р. сплачувати проценти в розмірі 27% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору) (а.с.108).

01.08.2014р. відповідачі уклали спірну додаткову угоду до договору процентної позики № 20012/02-15 від 15.02.2015р., виклавши п. 2.2 договору процентної позики в наступній редакції: За цим договором позичальник зобов'язаний з 06.11.2013р. сплачувати проценти в розмірі 1% річних від суми фактично наданої позики (або її частини, з урахуванням п.2.3 договору) з дня фактичного надання до дня фактичного повернення позики. День фактичного повернення позики (її частини) визначається згідно п.5.3 договору) (а.с.109).

Крім того, 31.12.2014р. між відповідачами укладено додаткову угоду (предмет спору у даній справі) до договору процентної позики № 20012/02-15 від 15.02.2015р., відповідно до якої викладено розділ 5 договору «Порядок повернення суми позики» у наступній редакції:

5.1 Позичальник зобовязаний повернути позикодавцю суму позики (або неповернену її частину у разі дострокового погашення частини позики) в останній день строку, встановленого в п. 4.1 цього договору.

5.2 Сума позики підлягає поверненню шляхом її перерахування на поточний рахунок позикодавця.

5.3 Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця.

5.4 У будь-який момент суму позики (її частину) може бути достроково повернено позичальником у порядку, передбаченому п. 5.2 договору.

5.5 Позичальник зобов'язаний достроково повернути позикодавцю усю суму позики (або залишок несплаченої суми позики), а також усю суму процентів за користування позикою на письмову вимогу позикодавця, протягом п'яти календарних днів з моменту отримання від позикодавця такої письмової вимоги у разі, якщо за результатами господарської діяльності у 2014 році збитки позичальника будуть перевищувати 10000000,00 грн. Сторони домовились, що визнання розміру збитків позичальника відбувається шляхом аналізу позикодавцем балансу (звіту про фінансовий стан) позичальника по результатах його господарської діяльності у 2014 році, завірену копію якого позичальник зобов'язаний надати позикодавцю не пізніше 23.02.2015 року (а.с.110).

Матеріали справи не містять доказів про погодження відповідачами з позивачем вищевказаних змін до договору процентної позики № 2012/02-15 від 15.02.2012р., як це передбачено пунктом 2.2 трьохсторонньої угоди про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012р.

Підставою звернення ПАТ ВіЕсБанк до місцевого господарського суду з даним позовом слугувало те, що Банк не погоджував внесенні відповідачами 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. зміни умов договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р. Позивач вважає, що відповідачі, уклавши спірні додаткові угоди до договору процентної позики, порушили умови та зобовязання угоди про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012р., у звязку з чим просить суд визнати недійсними додаткові угоди від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., посилається на ст.ст.627, 629, 215 ЦК України та ст.207 ГК України (а.с.8-9, 55-57).

При винесенні постанови колегія суддів враховує наступне.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

В частині 7 статті 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Статтею 627 Цивільного кодексу України унормовано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору в даній справі є визнання недійсними додаткових угод від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., укладених між ТзОВ КУА Оптіма-Капітал та ПП Шива.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Підставою визнання недійсними додаткових угод від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., укладених між ТзОВ КУА Оптіма-Капітал та ПП Шива, позивач вважає те, що такі угоди укладені без погодження ПАТ ВіЕсБанк як сторони-1 трьохсторонньої угоди про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012р.

Згідно п. 2.2 угоди про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012р., укладеної між ПАТ Фольксбанк, правонаступником якого є ПАТ ВіЕсБанк, ПП «Шива» та ТзОВ Компанія з управління активами Оптіма-Капітал, відповідачі зобовязались погоджувати з Банком будь-які зміни, які вони бажають внести до умов договору процентної позики.

Тобто, укладена між сторонами угода про врегульовання погашення заборгованостей передбачає умову внесення змін до договору процентної позики позики №2012/02-15 від 15.02.2012р. погодження Банком.

Згідно приписів статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що зміни відповідачами будь-яких умов договору процентної позики могли відбуватися виключно за погодженням позивача, як сторони-1 за тристоронньою угодою про врегульовання погашення заборгованостей від 27.07.2012р.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідачі в період з 29.12.2012р. по 31.12.2014р. неодноразово, без погодження Банку, вносили зміни до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., зокрема: збільшували розмір процентів за користування позикою до 25% та 27% річних, збільшували суму позики до 6000000,00 грн. та 8000000,00 грн., погодили з 06.11.2013р. сплату процентів в розмірі 1% річних від суми фактично наданої позики з дня її фактичного надання до дня фактичного повернення позики.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсними додаткових угод від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., суд першої інстанції виходив з того, що п. 2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей, у якому зазначено, що відповідачі зобовязуються погоджувати з Банком будь-які зміни, які вони бажають внести до умов договору процентної позики, не свідчить про заборону для відповідачів укладати додаткові угоди до вже укладеного між ними (двостороннього) договору процентної позики та на тих умовах, які ними (як сторонами договору) погоджені. Місцевий господарський суд вказав, що порушення відповідачами п.2.2 угоди не є і не може бути підставою, в розумінні норм чинного законодавства, для визнання спірних додаткових угод до договору процентної позики недійсними.

Проте, колегія суддів вважає помилковим вказаний висновок місцевого господарського суду.

Матеріали справи не містять належних та допустимих в розумінні приписів ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження погодження Банку як сторони-1 угоди про врегулювання погашення заборгованостей на зміну відповідачами умов договору процентної позики, тобто укладення між ТзОВ КУА Оптіма-Капітал та ПП Шива додаткових угод від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р.

За таких обставин, враховуючи те, що договір є обовязковим для виконання сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що спірні додаткові угоди до договору процентної позики було укладено між відповідачами без погодження позивача, що свідчить про порушення сторонами під час їх укладення приписів п. 2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей від 27.07.2012р. та статті 629 Цивільного кодексу України.

Відсутність погодження Банку на зміну умов договору процентної позики, обовязковість якого передбачено п.2.2 угоди про врегулювання погашення заборгованостей, є підставою для визнання недійсними згідно ч.1 ст.203 ЦК України спірних додаткових угод до договору процентної позики, оскільки вони суперечить вимогам ст.629 ЦК України.

Отже, позовні вимоги ПАТ ВіЕсБанк про визнання недійсними додаткових угод від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р. є правомірними та обґрунтованими.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд вважає, що висновки, наведені в оскаржуваному рішенні місцевого господарського суду, не у повній мірі відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому його необхідно скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити, визнати недійсними додаткові угоди від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., укладені між ТзОВ КУА Оптіма-Капітал та ПП Шива.

Витрати по оплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги та позовної заяви необхідно покласти на відповідачів порівну згідно положень ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВіЕсБанк задоволити.

Рішення господарського суду Львівської області від 23.11.2015р. у справі №914/3389/15 скасувати.

Прийняти нове рішення. Позов задоволити повністю.

Визнати недійсними додаткові угоди від 01.12.2013р., 01.08.2014р. та 31.12.2014р. до договору процентної позики №2012/02-15 від 15.02.2012р., укладені між ТзОВ КУА Оптіма-Капітал та ПП Шива.

Стягнути з Приватного підприємства Шива (79066, м. Львів, вул. Зубрівська, 38, ) на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕсБанк (79000, м.Львів, вул. Грабовського, 11, ) 1827,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 2009,70 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія з управління активами Оптіма-Капітал (79060, м. Львів, вул. Наукова, 7А, ) на користь Публічного акціонерного товариства ВіЕсБанк (79000, м. Львів, вул.Грабовського, 11, ) 1827,00 грн. судового збору за розгляд позовної заяви та 2009,70 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Гриців В.М.

ОСОБА_1