КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ 910/23867/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін

від позивача: Гаврилюк В.М. - представник за дов. б/н від 10.09.2015 року;

від відповідача: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС"

на рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 року

у справі № 910/23867/15 (суддя: Отрош І.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач) про визнання права власності позивача на майно-тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються із 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою:АДРЕСА_1. Витребувати від відповідача майно-тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються із 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою:АДРЕСА_1, виготовлені згідно договору №Б/15/05 від 15.05.2013 року на виконання робіт, та повернути його позивачу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем не сплачено вартість виконаних робіт за договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013 року, у зв'язку з чим, посилаючись на ст. 876 Цивільного кодексу України, позивач вважає себе власником створених за таким договором тимчасових споруд (малих архітектурних форм), з огляду на що просить суд визнати за собою право власності на вказане майно та витребувати його у відповідача на підставі ст. 387 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права.

При цьому, скаржник відзначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо переходу права власності на спірне майно до відповідача.

Також, скаржник вважає, що він обрав належний спосіб захисту.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" було прийнято до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 16.02.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати.

В судове засідання 16.02.2016 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направленням на адресу місцезнаходження учасника апеляційного провадження копії ухвали від 26.01.2016 року.

Жодних клопотань, заяв або пояснень від відповідача не надходило.

Разом з цим, згідно частини 3 пункту 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, зважаючи на обмежений ст. 102 ГПК України строк для перегляду рішення місцевого господарського суду, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача , який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

15.05.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" (підрядник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (замовник) було укладено договір № Б/15/05 на виконання робіт (далі - договір), відповідно до умов якого (п.1.1 договору) замовник доручає, а підрядник зобов'язується за завданням замовника:

- виготовити та встановити архітектурну частину дворового фасаду нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні Замовника, а саме мощення від сходів вхідної групи та стінової панелі (далі - мощення);

- розробити, виготовити та встановити тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються із 10 (десяти) секцій, придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою: АДРЕСА_1 (далі - МАФ).

Відповідно до п. 1.4. договору, підрядник виконує роботу, передбачену цим договором, із свого матеріалу та своїми засобами.

Згідно п. 2.1. договору, загальна вартість робіт згідно кошторису складає 250000,00 грн.

Згідно зі Специфікацією від 15.05.2013 року (додаток №2 до договору) сторони визначили наступну вартість робіт:

- виготовлення та встановлення мощення - 25000,00 грн;

- розробка, виготовлення тимчасової споруди (МАФу, 1 секція) - 18000 грн;

- загальна вартість 10 секцій - 180000,00 грн;

- встановлення тимчасових споруд (МАФів, 10 секцій) - 45000,00 грн.

Загальна вартість договору склала 250 000, 00 грн.

Розділом 3 договору сторони погодили порядок розрахунків, а саме: на підставі виставленого рахунку протягом 20 банківських днів з дня підписання сторонами цього договору, замовник перераховує підряднику аванс у розмірі 30000,00 грн (п. 3.1.). Замовник одночасно з перерахуванням авансу передає (погоджує) підряднику технічне завдання (проект тощо), а також всі необхідні документи (вихідні дані тощо) для виконання роботи згідно з п. 1.1. цього договору (п. 3.2.). Протягом 5 банківських днів з дня отримання замовником від підрядника письмового повідомлення про виконання робіт, замовник перераховує підряднику залишок у розмірі 220000,00 грн (п. 3.3.). Замовник зобов'язаний здійснити повний розрахунок за договором до дня підписання сторонами загального акту здачі-приймання виконаних робіт згідно п. 5.1. цього договору (п. 3.4.).

Згідно з п.п. 5.1., 5.2. договору, повна і остаточна здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами за загальним актом виконаних робіт протягом 10 робочих днів з дня отримання замовником письмового повідомлення підрядника про виконання робіт. За ініціативою підрядника сторони можуть підписувати проміжні акти виконаних робіт за результатами виконання кожного окремого етапу робіт.

Відповідно п. 5.4. договору, замовник протягом 5 робочих днів з дня отримання загального акту виконаних робіт (проміжного акту виконаних робіт) та відповідних документів, зазначених в п. 5.1. цього договору, повинен підписати вказаний акт або направити вмотивовану відмову від підписання акту.

Власником результату робіт до їх передачі замовникові є підрядник. Право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи переходить від підрядника до замовника з дня підписання сторонами загального акту виконаних робіт згідно з п. 5.1. договору (п. 5.9. договору).

При цьому, у разі нездійснення замовником у визначені строки оплати повної вартості виконаних робіт, право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи за цим договором залишаються у підрядника (п. 7.6. договору).

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 17.06.2013 року між сторонами було підписано проміжний акт № 1 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником виконано роботи по виготовленню та встановленню архітектурної частини дворового фасаду нежилого приміщення за адресою АДРЕСА_1, що знаходиться у користуванні замовника, а саме мощення від сходів вхідної групи та стінової панелі загальною площею 23,05 кв.м. вартість виконаного етапу робіт складає 25000,00 грн.

20.09.2013 року сторонами був підписаний проміжний акт № 2 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником виконано роботи по розробленню та виготовленню тимчасових споруд (малих архітектурний форм), придатних під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, які складаються з 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м. Вартість виконаного етапу робіт складає 180000, 00 грн.

04.10.2013 року сторони підписали проміжний акт № 3 здачі-приймання виконаних робіт, за яким підрядником за завданням та вказівкою замовника встановлено тимчасові споруди (малі архітектурні форми), придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою АДРЕСА_1, які складаються з 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м. Вартість виконаного етапу робіт складає 45000,00 грн.

07.10.2013 року відповідачем було отримано від позивача письмове повідомлення про виконання робіт № 07/10/13 від 07.10.2013 року, що підтверджується відповідною відміткою в лівому нижньому куті повідомлення про отримання із зазначенням прізвища, імені, дати отримання (а.с. 28). Згідно з даним повідомленням, позивачем встановлено мощення та тимчасові споруди (малі архітектурні форми), придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи за адресою АДРЕСА_1. При цьому, позивачем вказано, що загальна вартість виконаних робіт за договором склала 250000, 00 грн, що підтверджується актами виконаних робіт від 17.06.2013 року, 14.09.2013 року та 04.10.2013 року.

Відповідно до ст. 837 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ст. 839 Цивільного кодексу України, підрядник зобов'язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, судом першої інстанції правомірно не були прийняті доводи позивача стосовно того, що спірний договір за своєю правовою природою є договором будівельного підряду.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 875 Цивільного кодексу України, за договором будівельного підряду підрядник зобов'язується збудувати і здати у встановлений строк об'єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов'язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов'язок не покладається на підрядника, прийняти об'єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.

Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов'язаних з місцезнаходженням об'єкта (ч. 2 ст. 875 Цивільного кодексу України).

В той же час, предметом спірного договору є виготовлення та встановлення архітектурної частини дворового фасаду нежилого приміщення, а також розроблення, виготовлення та встановлення тимчасових споруд (малих архітектурних форм), що жодним чином не пов'язано з виконанням робіт, що складають предмет будівельного підряду за нормами ст. 875 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим положення Цивільного кодексу України про договір будівельного підряду, зокрема на які посилається позивач, не поширюються на спірні правовідносини сторін. Так, зокрема, виготовлення МАФів жодним чином не пов'язано з виконанням робіт, які нерозривно пов'язані з місцезнаходженням об'єкта.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Відповідно до частини сьомої зазначеної статті не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами підписано проміжні акти №№ 1, 2, 3 здачі-приймання виконаних робіт на загальну суму 250000,00 грн, а також те, що позивачем надано відповідачу письмове повідомлення про виконання робіт відповідно до п. 5.1 договору.

За змістом ст. 874 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не виконав зобов'язань за спірним договором та не сплатив на користь позивача оплату за виконані роботи в сумі 250000,00 грн.

04.11.2013 року позивач звернувся з претензією- вимогою №04/11/13 до відповідача з вимогою сплатити до 01.01.2014 року борг та про не підписання загального акту виконаних робіт до повної оплати згідно п. 7.5 договору.

03.12.2013 року від відповідача надійшов лист, в якому останній гарантував погашення боргу в сумі 250000,00 грн до 01.03.2014 року (а.с. 31).

Крім того, 03.01.2014 року сторонами було підписано акт звірки взаєморозрахунків, в якому сальдо на користь позивача за договором складає 250000,00 грн.

04.04.2014 року позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою №14/04/14 про виконання зобов'язань за спірним договором, яке було залишено відповідачем без відповіді.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

При цьому, відповідно до ч. 3 вказаної статті, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Як встановлено в ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, Київський апеляційний господарський суд приймає як належне посилання скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо переходу права власності на спірне майно до відповідача, з огляду на наступне.

Так, договором чітко визначено порядок переходу права власності на виготовлене позивачем майно, а саме п.5.9 договору: "власником результату робіт до їх передачі замовникові є підрядник. Право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи переходить від підрядника до замовника з дня підписання сторонами загального акту виконаних робіт згідно п.5.1 цього договору.".

Загального акту виконаних робіт згідно п.5.1 договору сторонами не було підписано.

Крім того, відповідно до п.7.6 договору, у разі нездійснення замовником у визначені строки оплати повної вартості виконаних робіт, право власності на виготовлені та встановлені Мощення та МАФи за цим договором залишаються у підрядника.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, у визначені договором строки (пп.3.1, 3.3, 3.4) відповідач не здійснив оплати повної вартості робіт.

Тобто, у встановленому договором порядку право власності на майно до відповідача не перейшло.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, зокрема кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі (ст. 331 Цивільного кодексу України).

Прим цьому, Київський апеляційний господарський суд відзначає, що відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом ст. 392 Цивільного кодексу України позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.

Права, у тому числі право власності осіб, які перебувають у зобов'язальних правовідносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права (аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23.12.2014 року у справі №3-191 гс 14).

З огляду на те, що пред'явлення позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особа (позивач у даній справі) не перебуває із власником (відповідачем у даній справі) у зобов'язальних правовідносинах, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним, оскільки за всіх зазначених умов позивач вправі здійснити захист своїх прав шляхом заявлення вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості з оплати вартості виконаних робіт за договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013 року, а не вимоги про визнання права власності на створене майно.

Крім того, суд зазначає, що підстави та порядок набуття права власності встановлені нормами закону, та рішення суду у даному випадку не може бути підставою для виникнення права власності, а отже позов, який заявляється не для визнання, а для набуття права власності, задоволений бути не може (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013, здійснений Верховним судом України).

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на тимчасові споруди (малі архітектурні форми), що складаються з 10 секцій загальною площею 164,76 кв.м., придатні під торгівлю товарами продовольчої та непродовольчої групи, які були виготовлені за Договором № Б/15/05 на виконання робіт від 15.05.2013 року.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині витребування у відповідача спірного майна, з огляду на наступне.

За змістом ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 року , здійснений Верховним судом України).

Крім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, наявність між сторонами зобов'язальних правовідносин виключає можливість пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння. Майно, передане власником іншій особі у володіння або користування за договором між ними, не може вважатися таким, що вибуло з володіння власника не з його вини. Таким чином, одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів (Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 року, здійснений Верховним судом України).

За таких обставин, враховуючи, що між сторонами існують зобов'язальні правовідносини та захист порушеного права власності повинен здійснюватися за допомогою зобов'язально-правових способів, підстави для застосування приписів ст. 387 Цивільного України - відсутні.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Так, беручи до уваги всі вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що посилання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" частково приймаються судом апеляційної інстанції, проте колегія суддів відзначає, що резолютивна частина рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, з урахуванням мотивів даної постанови апеляційного господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції по даній справі в розумінні ст. 104 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "САВ-ПЛЮС" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2015 року у справі №910/23867/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/23867/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

О.М. Гаврилюк