КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2016 р. справа№ 910/31935/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Шапрана В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю

представників: позивача - Скляр Д.Ю.;

відповідача - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на ухвалу Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 р.

у справі № 910/31935/15 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва

до Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про визнання незаконними та скасування дозвільних документів

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Заступник прокурора міста Києва (далі - позивач) звернувся з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - відповідач) про:

- визнання незаконними та скасування дозволів на виконання будівельних робіт № КВ 5 від 23.01.2012 р. та № КВ 4 від 24.05.2012 р., виданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко»;

- визнання незаконними та скасування сертифікатів відповідності закінчених будівництвом об`єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердження їхньої готовності до експлуатації № КВ 6 від 31.05.2012 р., № КВ 7 від 31.05.2012 р., № КВ 6 від 03.12.2012 р., № КВ 7 від 03.12.2012 р. та № КВ 8 від 03.12.2012 р., виданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко»;

- визнання незаконними та скасування зареєстрованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» декларації про початок будівельних робіт № КВ 96 від 25.02.2013 р. та декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 60 від 30.04.2013 р.

Разом з цим, оскаржуваною ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 р. у справі № 910/31935/15 відмовлено у прийнятті позовної заяви Заступника прокурора міста Києва на підставі п. 1. ч. 1 ст. 62 ГПК України у зв`язку з підвідомчістю даного спору судам адміністративної юрисдикції.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Заступник прокурора міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, а матеріали позовної заяви передати до суду першої інстанції для вирішення питання про порушення провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права.

Так, в апеляційній скарзі скаржник вказує на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали не враховано позицію Пленуму Вищого господарського суду України, викладену у п. 3.2 постанови № 10 від 24.10.2011 р., а також позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 03.11.2015 р. у справі за позовом Першого заступника прокурора міста Києва до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання дій протиправними та скасування рішень. Позивач вважає, що дана справа підлягає вирішенню у господарських судах України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.02.2016 р. порушено апеляційне провадження у справі № 910/31935/15 та призначено її до розгляду на 18.02.2016 р.

У засідання суду, призначене на 18.02.2016 р., представники відповідача не з`явивилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення, наявним у матеріалах справи.

Згідно з п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що з огляду на приписи ст. 102 ГПК України, апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження. Таким чином, враховуючи обмеження строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду досить коротким терміном та відсутність в матеріалах справи будь-яких заяв чи клопотань про продовження строку такого розгляду відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, дана постанова приймається за відсутності представників сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання, а також за наявними в матеріалах даної справи документами. До того ж, подальше відкладення розгляду скарги може призвести до порушення процесуальних строків розгляду такої скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, підставою звернення Заступника прокурора міста Києва з позовними вимогами до Державної архітектурно-будівельної інспекції України є порушення інтересів держави, яке полягає у вчиненні незаконних дій стосовно видачі дозвільних документів суб`єкту господарювання на будівництво та введення в експлуатацію об`єктів інженерної та транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у м. Києві.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1. ч. 1 ст. 62 ГПК України, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах України та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, між сторонами не існує спору про право, а правовідносини, з яких виник спір, не є господарськими.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно зі ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи.

Суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо така заява не підлягає розгляду в господарських судах України (п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України).

Згідно рекомендацій, викладених у п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, зокрема, у сфері містобудування, в тому числі за участю центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Державна архітектурно-будівельна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. При цьому, за змістом ст. ст. 6, 7 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Державна архітектурно-будівельна інспекція України здійснює управління у сфері містобудівної діяльності, зокрема, контроль за дотриманням законодавства, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, проектної документації.

Апеляційний суд звертає окрему увагу на ту обставину, що позовні вимоги у даній справі стосовно скасування та визнання недійсними дозвільних документів безпосередньо стосуються також і суб`єкта господарювання, якому були видані вказані документи.

Як вже було зазначено, Заступник прокурора міста Києва в апеляційній скарзі посилається на правову позицію Верховного суду України, викладену у постанові Судової палати в адміністративних справах від 03.11.2015 р.

Згідно доданої копії вищевказаної постанови, Верховним судом України розглянуто справу № 21-2054а15 (№ 826/11984/14) за позовом Першого заступника прокурора міста Києва до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» та Міністерство культури України, про визнання протиправними дій та скасування рішень. Вказаною постановою скасовано усі рішення попередніх судових інстанцій, а провадження в адміністративній справі закрито. Позовні вимоги прокурора полягали у визнанні неправомірними дій відповідача стосовно видачі Товариству з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко» дозвільних документів на будівництво та введення в експлуатацію об`єктів інженерної та транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві. При цьому, позивач просив визнати нечинними та скасувати: дозволи на виконання будівельних робіт № КВ 5 від 23.01.2012 р. та № КВ 4 від 24.05.2012 р., видані Товариству з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко»; сертифікати відповідності закінчених будівництвом об`єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердження їхньої готовності до експлуатації № КВ 6 від 31.05.2012 р., № КВ 7 від 31.05.2012 р., № КВ 6 від 03.12.2012 р., № КВ 7 від 03.12.2012 р. та № КВ 8 від 03.12.2012 р., видані Товариству з обмеженою відповідальністю «Амадеус Ко»; декларацію про початок будівельних робіт № КВ 96 від 25.02.2013 р. та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 60 від 30.04.2013 р.

За таких обставин, вбачається, що зазначені вище позовні вимоги, є, фактично, тотожними з вимогами, заявленими у даній справі.

Скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій, Верховний суд України, зокрема, зазначив наступне:

«У справі, що розглядається, спір стосується не стільки правомірності дій Інспекції щодо видачі Товариству дозвільних документів, скільки правомірності зміни цільового призначення та передачі у довгострокову оренду Товариству спірної земельної ділянки у зв'язку з будівництвом та обслуговуванням об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві, тобто, цивільного права, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а отже, суди дійшли помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, передачі її у довгострокову оренду та видачі дозвільних документів та введення в експлуатацію об'єктів інженерної та транспортної інфраструктури з видачею правовстановлюючих документів подальше оспорювання правомірності таких дій має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.».

Згідно зі ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з цим, судом першої інстанції вказаної вище правової позиції Верховного суду України враховано не було, тим більше, не наведено і мотивів відхилення від такої позиції. При цьому, копія постанови від 03.11.2015 р. безпосередньо додавалася позивачем до позовної заяви.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції передчасно та помилково було встановлено, що спір у даній справі не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Згідно зі ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Частиною 5 ст. 106 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Таким чином, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, а оскаржувана ухвала Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 р. у справі № 910/31935/15 підлягає скасуванню з передачею вказаної справи на розгляд до суду першої інстанції, як така, що прийнята за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права.

Стосовно витрат скаржника по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК (п. 4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

Відтак, підстави для розподілу суми судового збору за подання даної апеляційної скарги на даний момент відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду м. Києва від 23.12.2015 р. у справі № 910/31935/15 скасувати та передати вказану справу на розгляд Господарського суду м. Києва.

3. Матеріали справи № 910/31935/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

4. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

В.В. Шапран