РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/31021/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Панна";

до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на

ліквідацію ПАТ "ЗЛАТОБАНК" Славінського Валерія Івановича;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

фізична особа ОСОБА_2;

про визнання договору дійсним.

Суддя Мандриченко О.В.

Представники:

Від позивача: Сороколетов Ю.В., президент, наказ № 17-К від 03.09.2014 р.;

Калініченко Р.В., представник, довіреність № 1 від 14.01.2016 р.;

Від відповідача: Христич О. В., представник, довіреність № б/н від 25.11.2015 р.;

Від третьої особи: ОСОБА_6, представник, довіреність № 4828/10 від 22.03.2012 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач у поданій до господарського суду позовній заяві просить визнати дійсним договір про відступлення права вимоги б/н від 10.02.2015 року укладений між ОСОБА_2, позивачем та відповідачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/31021/15, розгляд справи призначено на 19.01.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 року до участі у справі № 910/31021/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача залучено фізичну особу ОСОБА_2

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.2016 року відкладено розгляд справи до 09.02.2016 року.

У судовому засіданні 09.02.2016 р. представники позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до того, що вимога про визнання договору дійсним не відповідає способам захисту, визначеним чинним цивільним законодавством України, а враховуючи те, що рішення про визнання нікчемним договору прийнято відповідачем, у відповідності до норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", які є спеціальними, відтак положення ст. 215 Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, в даному випадку не застосовуються.

Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на необґрунтованість віднесення відповідачем договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 р. до нікчемних правочинів.

Розглянувши документи і матеріали, додані до позовної заяви, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для вирішення спору, господарський суд-

ВСТАНОВИВ:

Між Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК та ОСОБА_2 (вкладник) 19.02.2014 року було укладено договір банківського вкладу № 055472, за умовами якого банк відкриває вкладнику вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 (надалі за текстом - «Рахунок») строком до 24 лютого 2015 року. Вкладник згідно чинного законодавства України вносить готівкою чи перераховує в безготівковій формі, а банк приймає на відкритий вкладнику рахунок суму грошових коштів в іноземній валюті (далі - вклад), що на дату укладання цього договору складає 167000,00 (Сто шістдесят сім тисяч доларів сша 00 центів). За користування грошовими коштами, розміщеними на рахунку вкладника, банк нараховує і сплачує вкладнику проценти по вкладу із розрахунку 10 процентів річних. День надходження та день повернення грошових коштів в часовий інтервал нарахування процентів не включається.

10 лютого 2015 року між ОСОБА_2 (первісний кредитор, ПрАТ «ПАННА» (новий кредитор) та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» (боржник) було укладено договір про відступлення права вимоги (надалі - договір відступлення права вимоги), відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредиторові, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредиторові у відповідності до договору банківського вкладу № 055472 від 19 лютого 2014 року, договору банківського вкладу № 069945 від 26 вересня 2014 року, укладених між первісним кредитором і боржником (надалі - правочини), в обсязі та умовах, передбачених вказанами договорами, всіма додатками та додатковими угодами до них. За цим договором новий кредитор набуває право вимагати від боржника належного та реального виконання обов'язку з: повернення суми банківського вкладу в іноземній валюті в розмірі 167 000 (сто шістдесят сім тисяч) доларів США та всіх належних процентів, що були нараховані, але не були виплачені, а також тих, що будуть нараховані за вказаним вкладом в повному обсязі; повернення суми банківського вкладу в національній валюті в розмірі 960 000 (дев'ятсот шістдесят тисяч) гривень 00 копійок та всіх належних процентів, що були нараховані, але не були виплачені, а також тих, що будуть нараховані за вказаним вкладом в повному обсязі.

10 лютого 2015 року ОСОБА_2 до ПАТ «ЗЛАТОБАНК» було подано заяву про заміну кредитора у зобов'язанні на підставі вказаного договору про відступлення права вимоги.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року №105 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13.02.2015 прийнято рішення № 30 про запровадження з 14.02.2015 р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ЗЛАТОБАНК». Тимчасова адміністрація запроваджена строком до 13.05.2015 року.

Постановою Правління Національного банку України № 310 від 12.05.2015 року відкликано банківську ліцензію АТ «ЗЛАТОБАНК». Рішенням № 99 від 13.05.2015 року Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК». Наказом № 156 від 13.05.2015 року призначено В.І. Славінського уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» строком на 1 рік з 13 травня 2015 року по 12 травня 2016 року включно.

Згідно наказу № 69/1 від 14.10.2015р.уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» В.І. Славінським віднесено до нікчемних договір про відступлення права вимоги від 10.02.2015 року, укладеного між ОСОБА_2, Приватним акціонерним товариством «Панна» та Публічним акціонерним товариством «Златобанк».

Повідомленням № 2944 від 15.10.2015 року уповноважена особа Фонду повідомила ОСОБА_2 та ПрАТ «ПАННА» про нікчемність договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 року. на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

В обґрунтування заявлених вимог про визнання дійсним договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 року позивач посилається на те, що договір відступлення права вимоги був укладений, коли ПАТ «ЗЛАТОБАНК» мав банківську ліцензію на виключне право надавати банківські послуги та не був віднесений до категорії неплатоспроможних, а також сторони домовилися стосовно всіх істотних умов договору.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин (у тому числі договір), недійсність якого встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, підстави для визнання правочину (у тому числі договору) нікчемним визначені, зокрема, у частині третій статті 38 Закону, зокрема, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Згідно ч. 4 Закону, уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Судом встановлено, що за змістом повідомлення № 2944 від 15.10.2015р. уповноважена особа як підставою нікчемності договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 року вказує на той факт , що договір, укладений між ОСОБА_2, ПрАТ «ПАННА» та ПАТ «ЗЛАТОБАНК» відповідає критерію нікчемності правочинів, визначеному в пункті 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки його умовами передбачено платіж, що надає окремому кредитору - ОСОБА_2 - переваги (пільги) перед іншими кредиторами - вкладниками. Приймаючи до уваги платність договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 р. (ПрАТ «ПАННА» повинно сплатити на користь ОСОБА_2 2 250 000,00 грн.), ОСОБА_2 отримала перевагу перед іншими вкладникам, а саме

набула право отримати суму суму депозитів ПрАТ «ПАННА» за рахунок отримання винагороди, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 р.

Відповідно до ст.1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України, цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України.

Статтею 16 цього Кодексу передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів. Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим Кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Як правило особа, права якої порушені, може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 ГПК України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Позивач не надав суду належних доказів, які б свідчили, що відповідач порушив його право чи охоронюваний законом інтерес.

Згідно зі ст. 220 Цивільного кодексу України передбачено, що у випадку якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З наведених норм права вбачається, що загальні норми цивільного та господарського права не передбачають такого способу захисту прав та інтересів, як визнання договору дійсним. Такий спосіб захисту передбачений вказаною вище спеціальною нормою лише для тих договорів, які відповідно до вимог закону повинні бути посвідченими нотаріально, в той час як нотаріальне посвідчення договору про відступлення права вимоги від 10.02.2015 р. законом не вимагається.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про відступлення права вимоги від 10.02.2015 р, укладеного між сторонами у справі, є необґрунтованими та безпідставними у зв'язку з чим суд відмовляє в їх задоволенні.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя О.В. Мандриченко
Дата складання рішення 19.02.2016 р