РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016Справа №910/31992/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення 3 480,70 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Лисенко Д. В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про стягнення 3 480,70 грн. Позовні вимоги обґрунтовані виплатою позивачем страхового відшкодування власнику пошкодженого транспортного засобу, у зв'язку з чим у нього вникло право вимоги до осіб, відповідальних за завдані збитки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/31992/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 25.01.2016 р. за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

25.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» подало відзив на позовну заяву, в якому заперечує позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" мотивуючи це тим, що фактичний розмір витрат, з урахуванням фізичного зносу та з вирахуванням податку на додану вартість та франшизи становить 4 742, 06 було виплачено платіжним дорученням № 837 від 18.09.2014 р.

27.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» подало клопотання в якому просить суд стягнути з відповідача суму відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 3 229, 50 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Зі змісту заяви Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" вбачається, що останнім фактично зменшено розмір позовних вимог, що не суперечить нормам ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд приймає до розгляду та задовольняє вищевказане клопотання.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник позивача на виклик суду не з'явився.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто в судовому засіданні.

У судовому засіданні 08.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.05.2013 р. між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Українська страхова група" укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0101-01Р/0072, предметом якого є страхування транспортного засобу «Opel Astra» , державний номер № НОМЕР_1.

Вигодонабувачем за договором визначено ОСОБА_2.

18.12.2013 р. відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1, що належить ОСОБА_2 під її керуванням та транспортного засобу «Mersedes-Benz» державний номер № НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 під його керуванням.

Як встановлено судом, в результаті дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено застрахований Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Українська страхова група» автомобіль «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1.

Відповідно до постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська по справі 3/199/179/14 від 15.01.2014 р. ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді стягнення штрафу.

За результатами ремонтної калькуляції № ССКА-2713 від 23.01.2014 р. та рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю «Автолайф» № 64 від 23.01.2014 вартість ремонту автомобіля «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1 становить 9 282, 77 грн.

Відповідно до страхового акту Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» № ССКА-2713 від 27.01.2014 р. належна до виплати сума страхового відшкодування становить 8 722,76 грн.

Також в страховому акті від 27.01.2014 р. вказано про проведення взаємозаліку в рахунок несплаченої частини страхового платежу у розмірі 1 223, 68 грн.

Платіжним дорученням № 1655 від 29.01.2014 р. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» перерахувало на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автолайф» страхове відшкодування за договором № 28-0101-01Р/0072 у розмірі 7 247, 88 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу - автомобіля «Mersedes-Benz» державний номер № НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0215710, за якими ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну встановлено у розмірі 50 000, 00 грн. та франшиза - 1 000,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» зазначає, що у зв'язку з тим, що ним було здійснено виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1 позивач, відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», набув право зворотної вимоги до осіб, відповідальних за завдану шкоду. Тож, враховуючи, що цивільно-правова відповідальність за шкоду перед третіми особами, завдану внаслідок експлуатації транспортного засобу - автомобіля «Mersedes-Benz» державний номер № НОМЕР_2, застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», позивач просить стягнути з останнього, з урахуванням сплаченої суми, несплачену частину шкоди, завданої з вини водія застрахованого транспортного засобу.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Положеннями ст. 988 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Положеннями ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Згідно зі ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності, відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

У відповідності до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За таких обставин, у зв'язку з пошкодженням автомобіля «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1, у водія автомобіля «Mersedes-Benz» державний номер № НОМЕР_2, виник обов'язок відшкодувати власнику пошкодженого автомобіля шкоду, завдану з його вини.

Разом з тим, як встановлено судом Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування власнику автомобіля «Opel Astra» державний номер № НОМЕР_1 на підставі договору добровільного страхування, а відтак - у нього виникло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду.

В той же час, судом встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mersedes-Benz» державний номер № НОМЕР_2 була застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/0215710.

При цьому, суд враховує, що наразі Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» виступає особою, відповідальною за завдані збитки відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» та не є страховиком по відношенню до позивача, у зв'язку з чим норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають.

Крім того, за правилами ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування» до особи, відповідальної за завдані збитки, переходить право на відшкодування саме фактичних витрат, розмір яких у даному випадку підтверджується платіжним дорученням № 1655 від 29.01.2014 р.

Суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до за правилами ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У страховому акті Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» вказано про залік 1 223 ,68 грн. в рахунок несплаченої частини страхового платежу, однак серед матеріалів справи відсутні докази наявності зустрічних однорідних вимог та, відповідно, докази їх зарахування в порядку ст. 601 Цивільного кодексу України.

Відтак, наявними у справі доказами підтверджується понесення позивачем витрат у зв'язку з виплатою страхового відшкодування власнику автомобіля «Opel Astra», державний номер № НОМЕР_1 на суму 7 247,88 грн.

Між тим, за приписами ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» сума відшкодування завжди зменшується на розмір франшизи, що у даному випадку становить 1 000, 00 грн.

Відвідно до рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Наведене вказано також в постанові Верховного Суду України від 04.11.2014 р. № 3-165гс14, прийнятій у порядку касаційного перегляду справи в аналогічному спорі.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, здійснивши оцінку наявних у справі доказів, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» грошових коштів у сумі 1 505,82 грн., що є несплаченою частиною фактичних витрат позивача з урахуванням франшизи.

При цьому суд зазначає, що витрати позивача в сумі 1223, 68 грн. документально не підтверджуються та позивачем не доведені, а відтак - позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. В той же час в полісі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 0215710 розмір франшизи складає 1 000,00 грн., а не заявлений позивачем 500,00 грн.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судових збір при частковому задоволені позову покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В той же час, судовий збір у даному випадку сплачений за мінімальною ставкою та, відповідно, підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирілівська, буд. 40, ), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання судового рішення, на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» (03038, м. Київ, вул. І. Федорова, 32-А, ) відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 1 505, 82 (тисяча п'ятсот п'ять грн. 82 коп.) грн. та 1 218, 00 (одна тисяча двісті вісімнадцять грн. 00 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 15.02.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.