ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2016 р.Справа № 916/4281/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Петрова М.С.,

при секретарі судового засідання: Полінецькій В.С

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 2844 від 17.12.2015)

від відповідача:

- ОСОБА_2 (довіреність № 01 від 11.01.2016)

- ОСОБА_3 (довіреність № 07 від 29.01.2016)

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

на рішення господарського суду Одеської області від 23 листопада 2015 року, повний текст якого складено та підписано 27 листопада 2015 року

по справі № 916/4281/15

за позовом Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України

до відповідача Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт

про стягнення 954 905,68 грн.

В С Т А Н О В И В :

21.10.2015 року Державне підприємство Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт, в якій просило стягнути з відповідача збитки у сумі 954 905,68 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати за подання позовної заяви.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив умови договору щодо вчасної оплати за використання причалів, що підтверджується платіжними дорученнями. Крім того, актом про результати ревізії фінансово-господарської діяльності встановлено, що державне підприємство не отримало доходи у сумі 259 040,00 грн., чим завдано матеріальну шкоду (збитки) внаслідок не звернення до суду з відповідними позовними заявами про стягнення штрафних та фінансових санкцій.

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.11.2015 року по справі № 916/4281/15 у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України було відмовлено.

Такий висновок суду мотивований тим, що позивачем відповідно до вимог ст.ст.32, 33 ГПК України не було доведено завдання йому збитків відповідно до вимог 22. ЦК України та наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Також позивачем не було надано до суду обґрунтованого та документального розрахунку заявлених ним збитків.

Не погоджуючись із зазначеним вище рішенням місцевого господарського суду, ДП Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії ДП Адміністрація морських портів України звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скаржник в своїх доводах та запереченнях посилається на те, що суд повно та всебічно не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в звязку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що під час подання позовної заяви, в прохальній частині позову було допущено технічну помилку, а саме замість слів «заборгованість» помилково було вказано «збитки», про що як стверджує апелянт було зазначено в судовому засідання суду першої інстанції.

Також скаржник зазначає, що до позовної заяви ним було надано обґрунтований розрахунок, в якому чітко зазначено, що Філія просить стягнути з відповідача пеню, інфляційні нарахування та 3 % річних, відповідно до умов Договору за несвоєчасну сплату відповідачем коштів за отримані послуги.

Крім того апелянт зазначив, що судом безпідставно не було задоволено клопотання про перенесення розгляду справи для можливості надання позивачем заяви про зменшення та уточнення позовних вимог.

11.02.2016 представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого в судових засіданнях представники підприємства просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін, вважаючи його правомірним, обґрунтованим, відповідаючим вимогам діючого законодавства та матеріалам справи.

16.02.2016 року від представника позивача через канцелярію суду надійшли письмові пояснення по справі з додатком, а саме розрахунок до позовної заяви по Договору № 6 від 13.06.2013 року.

25.02.2016 представником відповідача заявлено клопотання про залучення до матеріалів справи уточнення до відзиву, яке колегією суддів залучено та відповідно до якого представники також просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, письмові пояснення відзив та уточнення до нього, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України, апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

13.06.2013 року між Білгород-Дністровською філією Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі "Філія") та Державним підприємством "Білгород-Дністровський морський торговельний порт" (далі "Підприємство") був укладений договір встановлення сервітуту № 6, предметом якого є право користування Підприємством причалами Філії з невідємними спорудами та конструкціями (далі "Причали") для проведення Підприємством господарської діяльності за переліком, визначеним в Додатку № 1 до договору, що є невідємною його частиною.

Підприємство зобовязується вносити Філії відповідно до умов договору плату за використання Причалів та інші платежі, визначені договором (п. 2.1 договору).

Відповідно до п.2.3 Договору, розрахунки за користування Причалами здійснюються Підприємством в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Філії щомісячно на підставі Акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.

За змістом п.2.4, здавання Філією послуг з надання у користування Причалів та приймання їх результатів Підприємством оформлюється Актом надання послуг з використання причалів, який оформлюється Філією та щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, направляється Підприємству.

Підприємство зобовязується, зокрема, своєчасно та в повному обсязі вносити плату, передбачену цим договором (п.п. 3.1.1 договору). Філія має право вимагати своєчасної плати за користування Причалами, переданими Підприємству відповідно до умов договору (п.п. 4.2.1 договору). За несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 договору, Підприємство сплачує Філії пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п. 5.1 договору).

Відповідно до п.8.1, Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2013 року.

Договір вважається пролонгованим на наступний календарний рік за умови виконання Підприємством п. 2.3 цього договору до моменту закінчення строку дії договору (п. 8.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач умови Договору виконав у повному обсязі про що свідчать підписані обома сторонами Акти надання послуг (а.с.70-74) на підставі чого були виставлені відповідачу рахунки до оплати (використання причалу) на загальну суму 2 073 652,45 грн., оплата яких була проведена відповідачем частинами по деяким рахункам та з простроченням її строку, відповідно до умов п.2.3 Договору, а саме (а.с.49-53):

1. Рахунок № 357 від 31.08.2013 на суму: 816 894,05 грн., сплачений

- 13.09.2013 у сумі 50000,00 грн.,

- 16.02.2015 у сумі 300 000,00 грн.,

- 18.02.2015 у сумі 466 894,05 грн.;

2. Рахунок № 468 від 30.09.2013 року на суму 314189,60 грн., сплачений

- 25.02.205 року у сумі 100 000,00 грн.

- 26.02.2015 року у сумі 214 189,60 грн.;

3. Рахунок № 607 від 31.10.2013 на суму 314 189,60 грн., сплачений 02.03.2015;

4. Рахунок № 740 від 30.11.2013 на суму 314 189,60 грн., сплачений 02.03.2015;

5. Рахунок № 838 від 31.12.2013 на суму 314 189,60 грн., сплачений 11.03.2015.

Здійснені Державним підприємством Білгород-Дністровський морський торговельний порт платежі за Договором підтверджуються платіжними дорученнями (а.с.54-61).

В подальшому Білгород-Дністровською обєднаною державною фінансовою інспекцією була проведена планова ревізія фінансово-господарської діяльності Білгород-Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрація Білгород-Дністровського морського порту) за період з 01.05.2012 року по 30.04.2015 року, про що складена довідка від 28.07.2015 року.

За результатами ревізії встановлено несвоєчасне проведення розрахунків за договором № 6 про встановлення сервітуту від 13.06.2013р. При цьому філією не використано право, передбачене умовами п. 5.1 зазначеного договору та чинним законодавством, а саме не проведено претензійно-позовної роботи щодо застосування та стягнення санкцій у межах терміну позовної давності, в результаті чого недоотримані доходи у сумі 259040 грн., чим завдано матеріальну шкоду (збитки) на відповідну суму (а.с.75-78).

Враховуючи вищевикладене, позивач і звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача штрафних та фінансових санкцій у звязку з несвоєчасним виконанням останнім умов Договору від 13.06.2013 № 6.

Судова колегія частково погоджується з позовними вимогами Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України та частково не погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає, що позовна заява та апеляційна скарга Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого господарського суду частковому скасуванню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, Державним підприємством Білгород-Дністровський морський торговельний порт оплата рахунків на виконання умов п.2.3 Договору № 6 від 13.06.2013 була здійснена з порушенням, у звязку з чим позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційні нарахування, що також зазначено Державною фінансовою інспекцією України при проведенні ревізії фінансово-господарської діяльності державного підприємства за період з 01.05.2012 року по 30.04.2015.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову у задоволені позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не було відповідно до ст.22 ЦК України доведено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення противоправної поведінки особи, настання шкоди, причинного звязку між противоправною поведінкою особи та шкодою, вини завдавача шкоди. Також судом першої інстанції зазначено, що при зверненні до суду позивачем не було надано обґрунтованого розрахунку збитків.

Між тим, колегія суддів не погоджується із зазначеними вище висновками місцевого господарського суду та застосування до даних правовідносин положеннь статті 22 ЦК України, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Способи захисту які передбачені у ч.2 ст.16 Цивільного кодексу мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначена позиція викладена у листі Верховного суду України,від 01.04.2014, "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", у Судовому прецеденту та в Ухвалі, Верховного Суду|Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 23.02.2011, № 6-26441св09, Верховний Суд України. Судова палата у цивільних справах).

Так, звертаючись до суду, позивач в прохальній частині позову просив на підставі ст.ст. 26, 193, 216, 224, 230, 232 ГК України та ст.ст.525, 256, 625 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача збитки у сумі 954 905,68 грн.

Крім того, з наявних в матеріалах справи письмових поясненнях від Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України, які надійшли до суду 16.11.2015 року (а.с.94-96) та від 23.11.2015 року (а.с.144-147), позивачем було зазначено, що предметом спору по даній справі є стягнення заборгованості (пені, інфляційних витрат та 3% річних) за Договором № 6 від 13.06.2015 року, відповідно до ст.625 ЦК України, а не стягнення збитків.

Таким чином, судом першої інстанції не було у повній мірі досліджені позовні вимоги позивача та невраховані надані позивачем письмові пояснення.

Натомість суду першої інстанції в даному випадку необхідно було встановити характер спірних правовідносин, з якими позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права відповідно до норм чинного законодавства.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції з урахуванням позовної заяви, письмових пояснень до неї та викладених в апеляційній скарзі доводів встановила, що заявлені позовні вимоги носять майновий характер про стягнення заборгованості у звязку з порушенням відповідачем умов Договору від 16.06.2013 №6 в частині прострочення платежу за користування причалами, у звязку з чим відповідно до положень ст.625 ЦК України та умов договору, позивачем нараховані пеня, 3% річних на інфляційні нарахування.

Пунктом 5.1 Договору від 13.06.2013 року сторонами встановлено, що за несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 договору, Підприємство сплачує Філії пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Цивільним кодексом України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.2 ст.551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551 ЦК України).

У даному випадку договором між сторонами передбачене стягнення пені у розмірі (подвійної облікової ставки НБУ), відповідно до умов чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП Білгород-Дністровський морський торговельний порт у відзиві на позовну заяву від 12.11.2015 (а.с.82-86), підприємство просило застосувати строк позовної давності в один рік, передбачений п.1.ч.2 ст.258 ЦК України до суми пені, яка нарахована позивачем.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257, при цьому, встановлює загальний строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.2013р. № 10 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено наступне. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, пеня за своєю правовою природою відноситься до різновидів неустойки, у звязку із чим, щодо позовних вимог про застосування штрафних санкцій застосовується річний термін позовної давності, в даному випадку позивач просить стягнути пеню у розмірі 139 959,45 грн. за період з 16.09.2013 року по 15.07.2014 року, тоді як звернувся до суду 19.10.2015 року (згідно з датою поштового штампу на конверті, у звязку з чим пропустив строк позовної давності, якій в даному випадку відповідно до п.1.ч.2 ст.258 ЦК є скороченим, тривалістю у один рік.

З викладених в апеляційній скарзі доводів вбачається, що позивач просив місцевий господарський суд перенести розгляд справи у звязку з необхідністю надання заяви про уточнення позовних вимог та вірного розрахунку пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань відповідно до п.2.3 Договору. Однак як вказує скаржник, у задоволенні зазначеного клопотання місцевим господарським судом було відмовлено та прийнято рішення.

У звязку з чим, в процесі апеляційного провадження позивач надав до суду письмові пояснення з додатками, відповідно до яких просив залучити до матеріалів справи зроблений розрахунок у відповідності до умов Договору, за яким стягнути з відповідача заборгованість у сумі 934 642,80 грн., з якої 139 959,45 грн. пені, 714 732,32 грн. інфляційних витрат та 79 951,03 грн. 3 % річних.

Як було зазначено вище, пунктом 2.3 Договору передбачено, що розрахунки за користування Причалами здійснюються Підприємством в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Філії щомісячно на підставі Акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа місяця, наступного за звітним, на підставі виставлених рахунків.

Крім того, згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) згідно ст.610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частин 1 та 2).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач вчасно покладені на нього зобовязання відповідно до умов Договору виконав несвоєчасно, а саме з порушенням встановлених строків.

Згідно із ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим слід зазначити, що інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому вони є складовою частиною основного боргу.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Розрахунок 3 % річних та інфляційних витрат здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України, Листа Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 року з рекомендаціями відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ та Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 року № 01-06/928/2012 про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права.

Як вже зазначалось, свій обов'язок оплатити позивачу суму боргу відповідно до умов договору, відповідач виконав з порушенням його умов, отже, має місце прострочення виконання відповідачем зобов'язання з оплати боргу.

При цьому невиконання зобовязання або виконання зобовязання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) згідно ст.610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Судова колегія перевіривши наданий позивачем розрахунок сум 3 % річних, інфляційних нарахувань та дійшла до висновку, що розрахунок суми річних зроблений позивачем не вірно, оскільки підприємством здійснювалось нарахування не на суму боргу а на суму здійсненої відповідачем проплати.

Таким чином, з урахуванням зазначених норм, колегія суддів здійснила власний розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань, відповідно п.2.3 Договору, враховуючи здійснені відповідачем погашення боргу по окремим періодам з урахуванням виставленим рахункам на підставі підписаних сторонами Актів надання послуг, у звязку з чим 3 % річних за період з 16.09.2013 року по 10.03.2015 року складають 79 842,25 грн.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції у сумі 714 732,32 грн. за розрахунком позивача, хоча він є невірний та зроблений з порушенням норм права, однак при здійснені колегією суддів вірного розрахунку інфляційних нарахувань, сума виявилася більшою ніж заявлена позивачем, а тому не може бути врахована.

Враховуючи те, що судом попередньої інстанції не було у повній мірі встановлені всі обставини справи, які мають значення для даної справи, а саме не досліджено у повному обсязі умови укладеного між сторонами Договору від 13.06.16 за № 6, не встановлено характер спірних правовідносин, з якими позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, у звязку з чим рішення підлягає частковому скасуванню, а позовна заява та апеляційна скарга частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у загальному розмірі 794 574,57 грн., з якої 79 842,25 грн. 3 % річних та 714 732,32 грн. інфляційні нарахування.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Одеської області від 23.11.2015 року по справі № 916/4218/15 частково не відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, а тому підлягає частковому скасуванню, позовна заява та апеляційна скарга Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України частковому задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Одеської області від „23 листопада 2015 року по справі № 916/4281/15 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

„Позов Державного підприємства Адміністрація морських портів України в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 79 842,25 грн. 3% річних, 714 732,32 грн. інфляційних втрат та 11 917,22 грн. судового збору за розгляд позовної заяви.

Решту рішення залишити без змін.

3. Стягнути з Державного підприємства Білгород-Дністровський морський торговельний порт (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) на користь Державного підприємства Адміністрація морських портів України (01135, м. Київ, просп. Перемоги, 14, ) в особі Білгород-Дністровської філії Державного підприємства Адміністрація морських портів України (67700, м. Білгород-Дністровський, вул. Шабська, 81, ) 13 108,05 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Видачу наказів за постановою із зазначенням повних реквізитів сторін доручити господарському суду Одеської області.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „26 лютого 2016 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя М.С. Петров