ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 914/3874/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Марка Р.І.

суддів Костів Т.С.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2- представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3- представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши апеляційну скаргу Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова № 48 від 18.01.2016 р. (вх. № 01-05/375/16 від 21.01.2016р.)

на рішення Господарського суду Львівської області від 05.01.2016р.

у справі № 914/3874/15, суддя Іванчук С.В.

за позовом: Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова, м.Львів

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок, м.Львів

про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

рішенням Господарського суду Львівської області від 05.01.2016р.( суддя Іванчук С.В.) позов комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова до товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок про стягнення заборгованості задоволено частково.

Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок на користь комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова 1 773,52 грн. - інфляційних втрат, 809,30 грн. 3% річних та 95,59 грн. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 05.01.2016р. в частині відмови у стягненні з відповідача пені у розмірі 15164,43 грн. та прийняти нове рішення.

Вважає, що рішення є незаконним з підстав неповного зясування обставин справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, та таким, що винесене із порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, скаржник у доданій апеляційній скарзі посилається на те, що положеннями ч.3 ст. 549 ЦПК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, тобто тривалого порушення. Апелянт стверджує, що відмова у позовній вимозі щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 15164,43 грн. не ґрунтується на нормах матеріального права, що регулюють правовідносини сторін у разі порушення грошового зобовязання відповідачем.

Згідно автоматичного розподілу справ КП Документообіг господарських судів, 21.01.2016р. справу за № 914/3874/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Желіка М.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 25.01.2016р. прийнято апеляційну скаргу комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова № 48 від 18.01.2016р. на рішення господарського суду Львівської області від 05.01.2016р. у справі № 914/3874/15 та призначено до розгляду в судове засідання на 08.02.2016р.

В судовому засіданні 08.02.2016р. за згодою представників сторін оголошено перерву до 22.02.2016р.

В даному судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та заперечення, викладені в апеляційні скарзі, висловив свої міркування з питань, що виникли в процесі розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення по суті спору, просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 22.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, які підтримали свою позицію, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 01.05.2001р. між комунальною 3-ю міською клінічною лікарнею (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю Краківський ринок (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 0740-В.

Відповідно до п. 1.1 якого орендодавець надає, а орендар приймає в орендне користування окремо стоячу будівлю бувшого гінекологічного відділення лікарні за адресою: м. Львів, вул. Раппопорта, 6, загальною площею 962,1 м. кв., з них підвал 157,7 кв.м., 1-й поверх 442.3 кв.м., 2-й поверх 389,6 кв.м. (згідно поверхневого плану, що є невідємною частиною договору) для використання у господарській діяльності під складські приміщення.

На виконання умов договору сторонами підписано акт прийому-передачі будівлі від 07.09.2001р.

Відповідно до п. 4.1 договору орендна плата розраховується згідно постанови КМУ від 19.01.2000р. № 75.

Підпунктом 3.3.6 п. 3.3 сторони погодили, що після закінчення строку дії договору оренди орендар зобовязується повернути орендодавцю обєкт оренди за актом прийому-передачі у стані, в якому він буде знаходитись на момент припинення договору оренди.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.08.2012 року у справі № 5015/2286/12 визнано право спільної часткової власності Львівської міської ради та товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок на приміщення в окремо стоячій будівлі бувшого гінекологічного відділення, що позначена на плані літерою Б-2 за адресою: м. Львів, вул. Раппопорта, 6 загальною площею 933,9 м2 та визнано за товариством з обмеженою відповідальністю Краківський ринок право власності на частку в розмірі 77/100 приміщень в окремо стоячій будівлі бувшого гінекологічного відділення, що позначена на плані літерою Б-2 за адресою: м. Львів, вул. Раппопорта, 6 загальною площею 933,9 м2. Рішення набрало законної сили 10.04.2013 року.

У зв'язку з неповерненням об'єкта оренди, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом про стягнення з відповідача орендної плати, заборгованої за період з 07.07.2011 р. до 07.09.2011 р. у розмірі 119702,70 грн. без урахування індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням господарського судом Львівської області від 11.03.2015р. у справі №914/2366/14, залишеним без змін постановою Львівського оапеляційного господарського суду від 18.05.2015р. позовні вимоги задоволено повністю; стягнуто із відповідача на користь позивача 119 702,70 грн. орендної плати та 2394,0 грн. судового збору.

Згідно із ч. 2 ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводиться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Факт заборгованості товариства з обмеженою відповідальністю Краківський ринок на користь комунальної 3-ї міської клінічної лікарні 119702,70 грн. орендної плати згідно договору не потребує повторного доведення.

На момент подання позову у даній справі судове рішення відповідачем не виконано.

Відповідно до Статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами статті ст. 526 ЦК України, 193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управленої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

Відповідно до Статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а так само трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином,якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Крім цього, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення за період з 01.08.2015р. по 30.09.2015р. з відповідача 1773,52грн. інфляційних втрат та 809,30грн. 3% річних.

На рахунок вимог про стягнення пені за несвоєчасну сплату орендної плати за період 07.07.2011р. по 06.09.2011р. на підставі договору оренди № 0740-В від 01.05.2001р. яка нарахована за період з 11.05.2015р. по 10.11.2015р. судом першої інстанції зазначено таке.

Пунктом 3.3.3 договору передбачено, що орендар зобовязується регулярно, один раз на місяць не пізніше 10 числа наступного місяця сплачувати орендну плату, комунальні послуги, ПДВ, податок на землю згідно виставлених рахунків. Із змісту зазначеного пункту договору (п.3.3.3) випливає, що момент прострочення відповідачем виконання зобов'язання щодо плати орендних платежів встановлюється, щодо кожного місяця окремо, і як наслідок, пеня також має нараховуватись на суму боргу, щодо кожного періоду в якому належало провести платіж. Як вбачається із умов договору п.4.3 оренди за порушення термінів оплати з оренди будівлі орендар виплачує орендодавцю пеню в порядку та розмірі встановленому чинним законодавством України.

За умов договору (п.4.3) договору сторони не погодили, ні розміру пені ні іншого ніж зазначений у ч.6 ст.232 ГК України порядку нарахування пені.

У відповідності до ст. 611 ЦК України та ст. 230 ГК України встановлено такий правовий наслідок порушення зобовязання як сплата неустойки.

Відповідно до частин першої і третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013р., № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Частиною шостою статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців.

Відтак, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення пені за несвоєчасну плату орендної плати за періоди з 07.07.2011р. по 06.09.2011р., на підставі договору оренди № 0740-В від 01.05.2001р., яка нарахована за період з 11.05.2015р. по 10.11.2015р. заявлені безпідставно, тому задоволенню не підлягають. Дана позиція суду узгоджується із правовою позицією викладеною у Постановах Верховного суду від 11.12.2013р у справі 10/065-11 та від 15.04.2015р. у справі №910/6379/14.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що скаржником не подано суду належних доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст.33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішення господарського суду Львівської області від 05.01.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Відмовити в задоволенні апеляційної скарги Комунальної 3-тьої міської клінічної лікарні м. Львова № 48 від 18.01.2016р.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 05.01.2016р. у справі № 914/3874/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 24.02.2016р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Желік М.Б.