РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/30918/15

За позовомКомунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Торговельний дім «Інфокомерс»
простягнення 105 036,97 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Яковіщук Я.М.
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (надалі - «Підприємство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельний дім «Інфокомерс» (надалі - «Товариство») про стягнення 105 036,97 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надав комунальні послуги, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по оплаті наданих послуг не виконав, у зв'язку із чим виникла заборгованість у розмірі 45 891,98 грн. за період з 29.09.2010 р. по 28.03.2011 р. та 48 485,05 грн. за період з 20.04.2011 р. по 31.05.2012 р. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 402,34 грн. та 3% річних у розмірі 24,53 грн., а також інфляційних у розмірі 6 295,72 грн. та 3% річних у розмірі 3 937,35 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 11.01.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 11.01.2016 р. розгляд справи відкладено до 27.01.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням ним витребуваних доказів.

Судове засідання 27.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 10.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.02.2016 р. розгляд справи відкладено до 24.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача та неподанням ним витребуваних доказів.

В судове засідання представник позивача з'явилася, вимоги ухвали суду виконала, надала пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 01103, м. київ, вул. Кіквідзе, 18-А, на яку було відправлено ухвалу суду, підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, який міститься на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, матеріалами справи та вказано в позові.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Із матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що Товариство є користувачем нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. м. Київ, вул. Шолуденка, 6, загальною площею 193,0 кв.м.

У період з 29.09.2010 р. по 28.03.2011 р. позивачем надавалися, а відповідачем приймалися та частково оплачувались комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками, табуляграмами та поясненнями представників сторін.

При цьому, із матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що договір надання послуг у формі єдиного документу не складався.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до п. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Таким чином, між сторонами укладено договір надання послуг (шляхом виставлення рахунків позивачем та частковою оплатою таких рахунків відповідачем), а відтак виникли відносини, які підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

01.03.2011 р. між Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (після зміни найменування - Підприємство) (виконавець) та Товариством (споживач) було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення №3-028 (надалі - «Договір»).

Відповідно до п. 1.1 Договору виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, холодного водопостачання і водовідведення, а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Згідно з п. 2.1 Договору плата за надані послуги за наявності засобів обліку справляється за їх показаннями згідно з п. 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а у разі його відсутності або несправності за нормативами (нормами) споживання.

У період з 20.04.2011 р. по 31.05.2012 р. позивачем надавалися, а відповідачем приймалися та частково оплачувались комунальні послуги, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками, табуляграмами.

16.07.2015 р. на адресу відповідача позивачем було направлено претензію від 16.07.2015 р. про сплату заборгованості у розмірі 107 659,44 грн.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті наданих послуг, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 94 377,03 грн.

Вказані договори є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги ».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 25.11.2014 р. у справі №3-184гс14.

Із матеріалів справи вбачається, що у період з 29.09.2010 р. по 28.03.2011 р. та у період з 20.04.2011 р. по 31.05.2012 р. позивачем було надано відповідачу послуги на загальну суму 94 377,03 грн.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами не було визначено строків виконання зобов'язання, оскільки видаткові накладні, якими оформлено правочин, не містять строку виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

16.07.2015 р. на адресу відповідача позивачем було направлено претензію від 16.07.2015 р. про сплату заборгованості у розмірі 107 659,44 грн.

Таким чином, заборгованість відповідача за надані послуги становить 94 377,03 грн., а строк виконання грошового зобов'язання на момент розгляду справи настав.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача 94 377,03 грн. за надані послуги.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги Підприємства про стягнення з Товариства заборгованості у розмірі 94 377,03 грн. є правомірними та обґрунтованими, а тому задовольняються судом в цій частині.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних у розмірі 402,34 грн. та 3% річних у розмірі 24,53 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 21.11.2010 р. по 01.03.2011 р., а також інфляційних у розмірі 6 295,72 грн. та 3% річних у розмірі 3 937,35 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 20.05.2011 р. по 01.07.2014 р.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, сторонами не було погоджено строку оплату наданих відповідачу комунальних послуг за період з 29.09.2010 р. по 28.03.2011 р., а відтак строк такої оплати настав згідно з приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги від 16.07.2015 р.

Відповідно до п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

З огляду на наявну в матеріалах справи інформацію про дату здійснення поштового відправлення з претензією відповідачу (16.07.2015 р.), грошове зобов'язання зі сплати на користь позивача заборгованості у розмірі 45 891,98 грн. відповідач мав виконати в строк до 27.07.2015 р. (з урахуванням термінів пересилання поштових відправлень), а відтак з 28.07.2015 р. він вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання.

В той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 21.11.2010 р. по 01.03.2011 р.

Таким чином, оскільки строк оплати наданих комунальних послуг настав 27.07.2015 р., то в період з 21.11.2010 р. по 01.03.2011 р., за який позивачем нараховано до стягнення з відповідача суму 3% річних та інфляційних, простроченого грошового зобов'язання відповідача не існувало, а відтак підстави для стягнення з нього інфляційних у розмірі 402,34 грн. та 3% річних у розмірі 24,53 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України відсутні.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача інфляційні у розмірі 6 295,72 грн. та 3% річних у розмірі 3 937,35 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання у період з 20.05.2011 р. по 01.07.2014 р.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з Товариства на користь Підприємства заборгованості у розмірі 94 377,03 грн., інфляційних у розмірі 6 295,72 грн. та 3% річних у розмірі 3 937,35 грн.

В іншій частині (інфляційні у розмірі 402,34 грн. та 3% річних у розмірі 24,53 грн.) в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговельний дім «Інфокомерс» (01103, м. київ, вул. Кіквідзе, 18-А; ідентифікаційний код 24094804) на користь Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (03190, м. Київ, вул. Кирпоноса, 10/8; ідентифікаційний код 31731838) заборгованість у розмірі 94 377 (дев'яносто чотири тисячі триста сімдесят сім) грн. 03 коп., інфляційні у розмірі 6 295 (шість тисяч двісті дев'яносто п'ять) грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 3 937 (три тисячі дев'ятсот тридцять сім) грн. 35 коп. та судовий збір у розмірі 1 569 (одна тисяча п'ятсот шістдесят дев'ять) грн. 15 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий