ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.02.2016р. Справа №905/3241/15

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м.Київ,

до відповідача: Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ,

про стягнення 601007,44 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Бикова Я.М.

У засіданні брали участь:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

Згідно із ст.77 ГПК України

в засіданні суду оголошувалась перерва з 21.01.2016р. до 03.02.2016р.

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал», м.Київ звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ про стягнення заборгованості за договором поставки товару №15/1894 від 28.12.2012р. у розмірі 319966,50 грн, пені 78242,87 грн, інфляційних втрат 186720,77 грн, 3% річних 16077,30 грн, що сукупно становить 601007,44 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору №15/1894 від 28.12.2012р. поставки, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 319966,50 грн, що стало підставою для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві №17/13-18 від 12.01.2016р. проти задоволення позову заперечив та зазначив, що у звязку з невиконанням позивачем свого обовязку з надання оригіналів рахунків та сертифікатів якості на поставлену продукцію, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» на підставі п.9.3 договору №15/1894 від 28.12.2012р. та ст.538 Цивільного кодексу України зупинило виконання свого зобовязання по оплаті продукції.

Сторони у судове засідання 10.02.2016р. не зявились, про час та місце розгляду справи були обізнані, про що свідчить зміст протоколу від 03.02.2016р., телефонограми №116 від 08.02.2016р.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобовязують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, посадових осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За висновками суду, незважаючи на те, що сторони у судове засідання 10.02.2016р. на виклик суду не зявились, справа може бути розглянута за наявними в ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а відсутність учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Крім того, судом враховано, що згідно з ухвалою від 03.02.2016р. присутність сторін у судовому засіданні 10.02.2016р. була визначена не обовязковою.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України зобовязання виникають, зокрема, з договору.

Згідно із ст.712 вказаного нормативно-правового акту за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За змістом ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як свідчать матеріали справи, 28.12.2012р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Термінал» (постачальник) та Публічним акціонерним товариством «Енергомашспецсталь» (покупець) було підписано договір №15/1894 поставки.

Згідно із п.1.1 вказаного договору постачальник передає у власність покупцю, а покупець приймає та оплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця вимірювання, ціна за одиницю вимірювання та загальна ціна, виробник якого визначені сторонами в специфікаціях, що є невідємною частиною договору.

За умовами п.п.2.1, 2.2 договору №15/1894 від 28.12.2012р. ціна продукції зазначається в специфікаціях. Орієнтовна сума договору на момент укладання складає 790000 грн без ПДВ, ПДВ 158000 грн, всього з ПДВ 948000 грн. Загальна сума договору є змінною величиною та складається з суми усіх специфікацій, що оформлені до цього договору.

Договір вважається укладеним та вступає в силу з моменту його підписання сторонами та скраплення печатками сторін. Строк дії договору до 31.12.2014р. (п.п.13.1, 13.2 договору №15/1894 від 28.12.2012р.).

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги вказаний вище договір як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обовязків.

Як вказує позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Термінал» протягом жовтня-грудня 2013 року передавало у власність покупця бензин та дизельне паливо. Проте, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» встановлений договором №15/1894 від 28.12.2012р. обовязок щодо оплати продукції у повному обсязі та у визначені спірною угодою строки не виконало, внаслідок чого позивачем заявлено вимоги, зокрема, про стягнення основного боргу в сумі 319966,50 грн.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Тобто, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором поставки, позивачем має бути доведено, в тому числі, факт передання відповідачу товару за договором, невиконання якого є підставою позовних вимог, а також настання строку виконання покупцем за договором обовязку стосовно оплати придбаного товару.

За приписами п.п.5.1, 5.2 договору №15/1894 від 28.12.2012р. строк та умови поставки товару зазначаються у специфікаціях. Датою поставки товару вважається дата зазначена у відвантажувальній накладній.

Як встановлено судом, сторонами було підписано, зокрема, наступні специфікації щодо поставки бензину А-95, А-92, палива дизельного підвищеної якості (Євро):

- №11 від 24.09.2013р. на суму 164278,08 грн (умови поставки: СРТ м.Краматорськ, умови оплати: протягом 30 днів після поставки);

- №12 від 30.10.2013р. на суму 164278,08 грн (умови поставки: СРТ м.Краматорськ, умови оплати: протягом 30 днів після поставки);

- №13 від 30.11.2013р. на суму 164278,08 грн (умови поставки: СРТ м.Краматорськ, умови оплати: протягом 35 днів після поставки).

Виходячи зі змісту матеріалів справи, у жовтні-грудні 2013 року позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 406278,88 грн, а саме: бензин А-95 в обсязі 11975 літрів на суму 131729,80 грн, бензин А-92 в обсязі 3100 літрів на суму 32858,75 грн, дизельне паливо в обсязі 24150 літрів на суму 241690,33 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані представниками сторін, внаслідок чого приймаються судом в якості належних доказів передання відповідачу товару у відповідності до умов договору №15/1894 від 28.12.2012р.

При цьому, судом враховано, що прийняття товару здійснювалось представником відповідача ОСОБА_1О за довіреностями №2325 від 01.10.2013р., №2591 від 01.11.2013р., №2859 від 02.12.2013р., які були виписані на прийняття 11975 літрів бензину А-95, 3100 літрів бензину А-92, 24150 літрів дизельного палива.

Наразі, факт отримання товару на загальну суму 406278,88 грн відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не заперечується.

Зважаючи на викладені вище обставини та виходячи з положень ст.ст.34, 36 Господарського процесуального кодексу України, за висновками суду, позивачем доведено належними та допустимими доказами поставку товару на суму 406278,88 грн в межах договору №15/1894 від 28.12.2012р.

Згідно із вимогами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписами ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами ч.1 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом п.п.9.1, 9.2, 9.3 договору №15/1894 від 28.12.2012р. оплата здійснюється покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у національній валюті України. Покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, зазначеного у специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату та сертифіката якості, якщо інше не передбачено специфікацією. Датою оплати товару (продукції) вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку покупця.

Наразі, у специфікаціях №11 від 24.09.2013р., №12 від 30.10.2013р. сторони узгодили умови оплати протягом 30 днів після поставки, у специфікації №13 від 30.11.2013р. протягом 35 днів після поставки.

Відтак, за висновками суду, з огляду на те, що поставка товару здійснювалась протягом жовтня-грудня 2013 року, строк виконання зобовязання з оплати товару на суму 406278,88 грн настав.

Посилання відповідача на зупинення виконання свого зобовязання по оплаті продукції через ненадання позивачем оригіналів рахунків, судом до уваги не приймаються, виходячи з того, що рахунок-фактур є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні норм ст.613 вказаного нормативно-правового акту, внаслідок чого наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обовязку оплатити товар, який він отримав.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.09.2009р. по справі №37/405 (№3-3902к09).

Крім того, судом враховано, що матеріали справи не містять доказів звернення покупця до постачальника з вимогою про надання вказаних документів, або повернення товару через його неналежну якість.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, при прийнятті цього рішення суд виходить з того, що товар, який був поставлений за договором №15/1894 від 28.12.2012р. у відповідності до специфікацій №11 від 24.09.2013р., №12 від 30.10.2013р. мав бути оплачений протягом 30 днів після поставки, №13 від 30.11.2013р. протягом 35 днів після поставки.

Проте, за поясненнями позивача, які відповідачем в порядку норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не спростовані, всупереч умовам укладеного договору і положенням ст.ст.526, 692 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, Публічне акціонерне товариство «Енергомашспецсталь» за одержаний товар у повному обсязі не розрахувалось. На теперішній час заборгованість відповідача становить 319966,50 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач зобовязання за договором №15/1894 від 28.12.2012р. виконав належним чином, враховуючи, що відповідачем порушені взяті на себе за договором обовязки в частині строку їх виконання та у повному обсязі, суд дійшов висновку, що вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» про стягнення 319966,50 грн є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

За змістом ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ст.611 зазначеного нормативно-правового акту у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

В силу норм ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 551 Цивільного кодексу України).

Частинами 3 ст.549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

У відповідності до п.10.6 договору №15/1894 від 28.12.2012р. при несвоєчасній оплаті поставленої продукції покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,04% суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочки.

Відтак, позивачем заявлено до стягнення 78242,87 грн пені.

Після проведення перевірки наданого заявником розрахунку, судом встановлено, що останній є частково необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч.6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (п.2.6 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Зміст укладеного між сторонами правочину та зазначення про нарахування пені за кожен день в період прострочення, за висновками суду, не свідчить про наявність у сторін волі щодо погодження відмінного, ніж визначено ст.232 Господарського кодексу України, строку нарахування неустойки. Тобто, нарахування неустойки за простроченими зобовязаннями відповідача мало здійснюватись протягом 6 місяців від дня, коли відповідне зобовязання мало бути виконано.

Одночасно, за приписами ст.ст.251, 252 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ст.ст.253, 254 вказаного нормативно-правового акту перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Позивачем при здійсненні розрахунку пені вказаних правил враховано не було, що призвело до безпідставного збільшення заявленої до стягнення суми пені.

Наприклад, поставку за видатковою накладною №тРНТ-1203/07 на суму 7249,92 грн було здійснено 03.12.2013р. Згідно з специфікацією №13 від 30.11.2013р. оплата товару, в тому числі, за цією накладною, мала бути здійснена протягом 35 днів після поставки. Тобто, відповідач мав оплатити товар в період з 04.12.2013р. (з наступного дня після відповідної календарної дати) по 08.01.2014р. включно (з огляду на те, що останній день строку (07.01.2014р.) припадав на святковий день).

Також, слід зазначити, що, зокрема, нарахування пені за видатковою накладною №тРНТ-1016/02 від 16.10.2013р. мало здійснюватись в період з 16.11.2013р. по 16.05.2014р., накладною №тРТН-1017/06 від 17.10.2013р. з 19.11.2013р. по 19.05.2013р. тощо.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, з огляду на те, що у день фактичної оплати неустойка не нараховується, приймаючи до уваги приписи ст.ст.251-254 Цивільного кодексу України, ст.232 Господарського кодексу України та межі нарахування неустойки, що визначені заявником, господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені в сумі 78242,87 грн є частково обґрунтованими, а саме на суму 24244,45 грн.

Одночасно, за приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із п.5.1 постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом з оплатою суми основного боргу, так і окремо від неї.

З огляду на вищенаведене, позивач нарахував за період з 16.11.2013р. по 19.08.2015р. та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 16077,30 грн, інфляційні збитки в сумі 186720,77 грн за період з грудня 2013 року по червень 2015 року.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних з урахуванням того, що у день фактичної оплати відсотки річних не нараховуються, а також з огляду на те, що позивач припустився помилок при визначенні початку перебігу строків для нарахування відсотків річних, суд дійшов висновку, що сума 3% річних за простроченими зобовязання відповідача (в межах визначених позивачем періодів), дорівнює 16055,47 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, суд встановив, що їх сума є фактично більшою, ніж заявлена позивачем до стягнення. Проте, враховуючи, що суд обмежений обсягом вимог позивача та не може їх змінити на власний розсуд чи спонукати до їх уточнення, позовні вимоги у вказаній частині підлягають задоволенню на визначену позивачем суму, а саме 186720,77 грн.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, з огляду на доведеність факту передання відповідачу товару за договором №15/1894 від 28.12.2012р., настання строку виконання покупцем обовязку стосовно оплати придбаного товару, зясувавши обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних збитків, здійснивши оцінку доказів, на яких ці розрахунки ґрунтуються, надавши оцінку доводам відповідача, які наявні у відзиві №17/13-18 від 12.01.2016р. Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме на суми 319966,50 грн основного боргу, 24244,45 грн пені, 16055,47 грн 3% річних, 186720,77 грн інфляційних втрат.

Згідно зі ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 9015,11 грн підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал», м.Київ до Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь», м.Краматорськ про стягнення заборгованості за договором поставки товару №15/1894 від 28.12.2012р. у розмірі 319966,50 грн, пені 78242,87 грн, інфляційних втрат 186720,77 грн, 3% річних 16077,30 грн, що сукупно становить 601007,44 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Енергомашспецсталь» (84306, Донецька область, м.Краматорськ, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал» (01103, м.Київ, вул.Товарна, буд.18, ) заборгованість за договором поставки товару №15/1894 від 28.12.2012р. у розмірі 319966,50 грн, пеню 24244,45 грн, інфляційні втрати 186720,77 грн, 3% річних 16055,47 грн, а також судовий збір в сумі 8204,81 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

У судовому засіданні 10.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повне рішення складено 15.02.2016р.

Суддя Ю.О.Паляниця