ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

про припинення провадження у справі

09.02.2016 Справа № 917/2492/15

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Благовість", с.Дейкалівка, Зіньківського району, Полтавської області, 38132

до Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, с.Шилівка, Зіньківського району, Полтавської області, 38124

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 державна нотаріальна контора, вул. Дзержинського, 117, м. Зіньків, Полтавська область, 38100

про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом

Суддя Погрібна С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 довіреність б/н від 09.12.2015р.

від відповідача: не з"явився

від третьої особи: не з"явився

Суть спору: розглядається позовна заява про визнання в порядку спадкування за заповітом за СТОВ "Благовість" права приватної власності на земельну ділянку, що належала на праві приватної власності померлому 02.02.2009р. ОСОБА_3, на підставі рішення 25 сесії 23 скликання Шилівської сільської ради від 16.03.2001р., загальною площею 2,38га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Ухвалою від 21.01.2016р. суд повторно зобов"язував позивача надати обгрунтовані письмові пояснення стосовно дій відповідача, якими було порушено права позивача.

09.02.2016р. позивачем через канцелярію суду було подано письмове обгрунтування своїх позовних вимог (вхід. №1573 від 09.02.2016р.) (а.с.29-30) відповідно до яких зазначає, що в зв"язку з тим, що СТОВ "Благовість" є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки площею 2,38га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Шилівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області.

Як зазначає позивач, СТОВ "Благовість" було змушене звернутись до суду за для визнання права власності на земельну ділянку, оскільки спадщина визнана судом відумерлою, перейде у власність Шилівської сільської ради.

Позивач в судовому засіданні підтримує позовні вимоги з мотивів викладених у позовній заяві.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 02.12.2003р. ОСОБА_3 було складено заповіт, який зареєстрований у реєстрі за №648, відповідно до якого належну йому земельну ділянку (пай), державний акт серії РІ №502473 від 15.05.2001року, він заповів СТОВ "Благовість". Вказаний заповіт не було змінено та не скасовано.

Як зазначає позивач СТОВ "Благовість" у встановлений законом шестимісячний строк, відповідно до статті 1268, 1269 ЦК України, звернулось до ОСОБА_1 державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса ОСОБА_1 державної нотаріальної контори від 07.02.2014р. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з відсутністю правових підстав замовити та виготовити технічну документацію, що і стало приводом для звернення до господарського суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, вимог ухвал суду не виконав.

З огляду на зазначені позовні вимоги, судом приймається до уваги наступне:

Відповідно до ст. 22 Закону України ""Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх підсудності.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Підвідомчість (підсудність) справ загальним і господарським судам визначається законодавством. У разі відсутності прямої вказівки у законі застосовується принцип розмежування підвідомчості (підсудності) за субєктним складом.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Як роз"яснено в п.п. 3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011р. №10 господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання;

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Таким чином господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає положенням ст. 1 ГПК України, а правовідносини щодо яких виник спір носять господарський характер.

Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права.

У листі від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що судам потрібно брати до уваги, що спори про спадкування підлягають розгляду судами виключно у порядку цивільного судочинства. Відмова у відкритті провадження у справі (п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК) або закриття провадження у справі (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК) з тих підстав, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, не відповідають зазначеним вимогам процесуального законодавства. Постановлення ухвали про закриття провадження у справі без зазначення, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ, суперечить також вимогам ст. 206 ЦПК.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що даний спір не підвідомчий господарському суду та його не належить розглядати за правилами господарського судочинства.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Перелік підстав припинення провадження у справі (стаття 80 ГПК) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Провадження у справі підлягає припиненню з посиланням на пункт 1 частини першої статті 80 ГПК, якщо при розгляді справи буде встановлено, що справа зі спору непідвідомча господарському суду (стаття 12 ГПК) (п.п. 4, 4.1, 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

З огляду на викладене, провадження у справі слід припинити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.80, 86 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Припинити провадження у справі.

2. Копію ухвали направити сторонам по справі.

Суддя Погрібна С.В.