ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа № 922/6472/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю від 05.01.2015 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю від 19.05.2014р. №489;

третьої особи ОСОБА_3, за довіреністю від 07.12.2015р. №45.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ДП Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь, м. Харків (вх. № 263Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016р.

у справі №922/6472/15

за позовом ТОВ фірма Радій ЛТД, м. Мерефа

до відповідача ДП Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь, м. Харків

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Регіонального відділення Фонду державного майна у Харківській області, м. Харків

про визнання угоди укладеною

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.01.2016р. у справі №922/6472/15 (суддя Шарко Л.В.) позовні вимоги задоволено повністю; визнано укладеною додаткову угоду №14 від 14.12.2015р. до договору оренди державного майна № 9 від 31.10.1997 року в редакції, вказаній у резолютивній частині рішення; стягнуто з Державного підприємства Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю фірма Радій, ЛТД 1218,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

ДП Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь, м. Харків з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016р. у справі №922/6472/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування своєї правової позиції апелянт, з посиланням на статтю 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», зазначає, що місцевим господарським судом не враховано ті обставини, що на даний час відповідачем передано в оренду нерухоме майно нежитлові приміщення площею понад 2,3 тис. кв.м., тобто, з суттєвим перевищенням обмеження в 200 кв.м., а тому, на думку апелянта, останній не може виступати належним орендарем в частині продовження строку дії договору.

Крім того, апелянт зазначає, що сторони визначили строк дії договору на три роки, а тому, задоволення вимоги позивача про його продовження на 13 років є необґрунтованим та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.01.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Тихий П.В.) прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 16.02.2016р.

08.02.2016 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін. (вх.№1524).

15.02.2016 року на адресу суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх.№1778).

В обґрунтування своєї правової позиції третя особа вказує на те, що наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 14.12.2015 року №2430 «Про погодження висновку про вартість майна» погоджено висновок про вартість майна нежитлових приміщень, розтошованих за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 9 від 30.11.2015 року, та зазначено, що вибраний вид вартості ринкова, обґрунтований і відповідає вимогам нормативно правових актів з оцінки майна.

У судовому засіданні 16.02.2016 року представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача у судовому засіданні 16.02.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, позивача та третьої особи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання угоди укладеною.

Відповідно до частини 8 статті 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», у разі відмови в укладенні договору оренди, а також неодержання відповіді у встановлений термін заінтересовані особи мають право звернутись за захистом своїх інтересів до суду.

31 жовтня 1997 року між ТОВ фірма "Радій, ЛТД" та ДП "УкрНТЦ Енергосталь" було укладено договір оренди державного майна № 9 (надалі - Договір), відповідно до якого, з урахуванням змін та доповнень до договору, позивачу було передано в тимчасове платне користування нежитлові приміщення №№ 6, 6а, 66, 6в, 10, 10а, 31 на цокольному поверсі, №№ 39, 20, 20а на першому поверсі, загальною площею 309,7 кв. м. що знаходяться в будівлі, розташованій за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 9.

Пунктом 5.2 договору сторони передбачили, що позивач повинен своєчасно і повному обсязі сплачувати орендну плату.

Зазначений договір було укладено із дотриманням всіх істотних умов, що потрібні для правочинів такого виду, термін дії договору встановлено до 01 червня 2016 року.

Протягом терміну користування нежитловими приміщеннями за вказаним договором позивач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання, заборгованість з орендної плати та комунально-експлуатаційних послуг відсутня.

Як зазначає позивач, 14 грудня 2015 року останній звернувся до відповідача із листом з пропозицією продовжити термін дії договору оренди державного майна № 9 від 31 жовтня 1997 року на той самий термін із зміною розміру орендної плати відповідно до проведеної 30 листопада 2015 року нової незалежної оцінки вартості орендованого майна шляхом укладення додаткової угоди до договору. Разом з листом відповідачу були надані всі документи, необхідні для укладення відповідної додаткової угоди до Договору, а саме: 4 (чотири) примірники Додаткової угоди № 14 від 14 грудня 2015 року з Додатком Розрахунок за перший місяць перерахунку оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі ДП "УкрНТЦ "Енергосталь";1 примірник Звіту про оцінку майна - нежитлових приміщень, розташованих за адресою: м. Харків, пр. Леніна, 9, від 30 листопада 2015 року, погодженого Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області 14 грудня 2015 року;1 примірник Наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області № 2429 від 14 грудня 2015 року про погодження висновку про вартість майна з Додатком № 1 "Рецензія на Звіт про оцінку майна - нежитлових приміщень, ДП "УкрНТЦ "Енергосталь" розташованих за адресою: м. Харків, просп. Леніна, 9."

Відповідно до пункту 10.10. Розділу 10 "Термін дії та умови зміни, розірвання договору" визначено, що по закінченню терміну дії договору орендар, який належним чином виконує свої обов'язки, має переважне право, за інших рівних умов на продовження договору оренди на новий строк.

Однак, відповідач листом від 18.12.2015р. відмовив позивачу в продовженні дії договору оренди державного майна № 9 від 31 жовтня 1997 року та укладенні Додаткової угоди № 14 від 14 грудня 2015 року.

Зазначене вище стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив визнати укладену додаткову угоду №14 від 14.12.2015р. до договору оренди державного майна №9 від 31.10.1997 року в редакції викладеній в позовній заяві.

11.01.2016 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України (аналогічне містить й стаття 4 ЦК Української РСР 1963 року). За приписами частин 2 вказаних статей підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

За приписами ст. 151 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу.

Приписами статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України закріплено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтею 256, 257, 258 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, яка була чинною станом на час укладення договору) за договором майнового найму, який виходячи з його субєктного складу сторін повинен бути укладеним у письмовій формі, наймодавець зобов'язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату та на узгоджений між сторонами строк, якщо інше не встановлено чинним законодавством.

Частиною 1 статті 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 6 вказаної норми передбачено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 777 Цивільного кодексу України, наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Пункт 1 статті 285 Господарського кодексу України передбачає переважне право орендаря, перед іншими суб'єктами господарювання, на продовження строку дії договору оренди.

Згідно ч. 2,3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

А отже, позивач по сьогоднішній день використовує об'єкт оренди належним чином, виконує всі обов'язки, а відповідач не заперечує щодо користування спірним майном, приймаючи від позивача орендну плату. Також, в матеріалах справи відсутні письмові попередження орендодавця про те, що він має намір використовувати зазначене майно для власних потреб.

Вказаної правової позиції дійшов Вищий господарський суд у постанові від 23.04.2013 року у справі №5011-7/12793-2012.

Закон України Про оренду державного та комунального майна є спеціальним законом, що регулює правовідносини оренди державного майна та відповідних положень про конкурсні засади він не містить.

А отже, матеріалами справи доведено, що позивач до закінчення строку дії договору звернувся до відповідача з заявою про продовження строку дії договору.

Як свідчать матеріали справи, власник майна держава Україна в особі уповноваженого державного органу управління - Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області, не зазначав про намір використовувати зазначене майно для власних потреб, письмового попередження від власника майна до позивача (орендаря) а ні у строк не пізніше ніж три місяці до закінчення терміну договору, а ні під час розгляду справи в господарському суді першої інстанції та суді апеляційної інстанції, не надходило.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу, наданому суду апеляційної інстанції, Регіональне відділення фонду державного майна України по Харківській області зазначив, що визначена орендодавцем за договором підстава для відмови у продовженні строку дії договору оренди є необґрунтованою з позиції приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна». (а.с.163)

Доводи відповідача стосовно відмови позивачу в укладанні додаткової угоди спростовуються обставинами справи та наявними у справі доказами.

За умовами п. 10.5 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін після закінчення строку його дії він вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, що були ним передбачені.

Таким чином, колегія суддів погоджується з вірними висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Щодо доводів апелянта про те, що місцевим господарським судом не враховано ті обставини, що на даний час відповідачем передано в оренду нерухоме майно нежитлові приміщення площею понад 2,3 тис. кв.м., тобто, з суттєвим перевищенням обмеження в 200 кв.м., а тому, позивач не може виступати належним орендарем в частині продовження строку дії договору, колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно, загальна площа приміщень, що орендує позивач складає 309,7 кв.м., про що безпосередньо зазначено в позовній заяві.

Проте, колегія суддів зазначає, що договір оренди від 31.10.1997 року був укладений з відповідачем, який є балансоутримувачем державної будівлі.

Крім того, вказаний договір оренди був укладений у 1997 році в період, коли стаття 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» мала іншу редакцію, за змістом якої орендодавцями державного майна виступали особисто державні підприємства, установи та організації за згодою Фонду державного майна.

Вказаний договір в судовому порядку недійсним не визнавався.

Також, у відзиві на апеляційну скаргу Регіональне відділення Фонду державного майна заперечує проти апеляційної скарги.

Твердження апелянта про безпідставне продовження строку дії договору оренди на 13 років, не приймаються колегією суддів, з огляду на те, що строк дії договору у редакції Додаткової угоди № від 01.07.2001 року до нього визначено до 01 липня 2016 року, тобто, сторони у даній справі встановили строк його дії у 13 років.

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими та такими що не підлягають до задоволення, оскільки спростовуються матеріалами справи та наявними у справі доказами.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції апелянтом не надано ніяких додаткових пояснень та відповідних доказів, які б спростували висновки, викладені в рішенні господарського суду першої інстанції, та всупереч вимог ст.33 Господарського процесуального кодексу України не доведені ті обставини, на які апелянт посилався, як на підставу своїх вимог.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами.

Таким чином, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу ДП Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь, м. Харків слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ДП Український науково-технічний центр металургійної промисловості Енергосталь, м. Харків залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2016р. у справі № 922/6472/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 17.02.2016р.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Тихий П.В.