ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2016р. Справа№ 914/3366/15

Господарський суд Львівської області у складі колегії суддів Сухович Ю.О. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2, при секретарі судових засідань ОСОБА_3, розглянувши матеріали справи

за позовом Приватного підприємства Ефективна відгодівля тварин-Захід, м.Львів

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Самбірська птахофабрика, м.Самбір, Львівська область

про стягнення 1 519 510,46 грн. заборгованості.

За участю представниківсторін:

від позивача ОСОБА_5 представник (довіреність б/н від 15.09.2015р.);

від відповідача ОСОБА_6 представник (довіреністьвід 06.09.2015р.).

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід суддів не надходили. Згідно клопотання позивача здійснювалась технічна фіксація судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу Оберіг.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області Приватним підприємством Ефективна відгодівля тварин-Захід подано позов до ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Самбірська птахофабрика про стягнення 1 542 577,03 грн. з яких 1 345 924,12 грн. штраф, 110 074,12 грн. пеня, 68 832,14 інфляційне збільшення боргу втрати, 17 746,65 грн. 3% річних.

Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог до стягнення заявлено 1 519 510,46 грн., з яких: 1 353 202,53 грн. штраф, 93 503,33 грн. пеня, 57 852,51 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 14 952,09 грн. 3% річних.

Ухвалою суду від 25.09.2015р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 19.10.2015р.

Хід розгляду спору викладено в ухвалах та протоколах суду.

Ухвалою суду від 07.12.2015р. за ініціативою суду призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів.

За наслідками проведеного автоматизованого розподілу до колегії увійшли судді Ділай У.І. та Кітаєва С.Б.

Подальший хід розгляду справи викладено в ухвалах та проколах суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги згідно заяви про зменшення суми позову підтримав, просив стягнути з відповідача 1 519 510,46 грн. з яких: 1 353 202,53 грн. 15% штрафу за прострочення оплати товару, 93 503,33 грн. пені, 57 852,51 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 14 952,09 грн. 3% річних. Крім судового збору в сумі 23 138,66 грн. позивач просить стягнути з відповідача 35 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

На електронну адресу суду 08.02.2016р. надійшло клопотання позивача від 05.02.2016р. (вх.617/16 від 08.02.2016р.) про повернення судового збору в сумі 346,00 грн. на підставі ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", у зв"язку із зменшенням суми позовних вимог.

Крім того, 08.02.2016р. на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення позивача щодо обчислення 3% річних, інфляційних, пені. У вказаних поясненнях представник позивача також зазначив, що у період співпраці з відповідачем, позивач оформив ряд кредитних договорів, які долучені до матеріалів справи, з метою дотримання платіжної дисципліни перед постачальниками товару. Відповідач отримував товар на значні суми та невчасно сплачував кошти за його отримання, така ситуація призводила до порушення позивачем своїх кредитних зобов"язань, що у свою чергу призводило до додаткових витрат позивача.

02.02.2016р. через канцелярію суду надійшло клопотання відповідача (вх.№4025/16 від 02.02.2016р.) про зменшення розміру штрафних санкцій на 70% з врахуванням річного строку позовної давності.

Крім того, 03.02.2016р. через канцелярію суду представником відповідача подано письмові пояснення №4 (вх.№4264/16 від 03.02.2016р.) щодо заявлених позивачем до стягнення адвокатських витрат, в якому наводяться заперечення щодо клопотання представника позивача про стягнення з відповідача витрат на послуги адвоката у розмірі 35000,00 грн. Як зазначає представник відповідача, з огляду на обставини викладені у поясненні, враховуючи, що послуги надавались фізичною особою-підприємцем, оплата здійснювалась суб"єкту підприємницької діяльності, відповідно вказані послуги та їх оплата не є послугами і оплатою послуг адвоката згідно Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та не може бути включена до складу судових витрат відповідно до ст.44 ГПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві та численних письмових поясненнях, які подавались у судових засіданнях. Крім того, підтримав клопотання про зменшення штрафних санкцій на 70%.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши доводи та заперечення представників сторін, суд встановив:

02.01.2013р. між ПП "Ефективна відгодівля тварин-Захід" (продавець) та ТзОВ "Самбірська птахофабрика" (покупець) укладено договір №01, згідно умов якого продавець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцю, а покупець зобов"язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та оплатити продукцію.

Згідно п.4.3. договору реалізація товару вважається здійсненою з моменту передачі товару представнику покупця чи призначеному покупцем перевізнику за актом приймання-передачі товару або за фактом підписання представником покупця накладної на отримання товару чи іншого документа про передачу товару.

Відповідно до п.5.1. договору розрахунки за даним договором здійснюються шляхом оплати 100% вартості товару протягом 80-ти календарних днів з моменту його реалізації на умовах цього договору.

Згідно п.5.2. договору платежі за даним договором здійснюються покупцем на підставі рахунку на оплату, наданого продавцем покупцю на умовах даного договору.

За умовами п.5.3. договору покупець здійснює оплату за даним договором шляхом безготівкового переказу грошових коштів на банківський рахунок продавця відповідно до його банківських реквізитів, зазначених у дійсному рахунку, а у випадку не зазначення у рахунку банківських реквізитів продаця відповідно до банківських реквізитів, зазначених у цьому договорі, з вказівкою номера рахунку продавця, як підстави для оплати.

Відповідно до п.7.5. договору при прострочені оплати поставленого товару більш як на 3 дні покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 15% від суми прострочення.

Згідно п.7.6. договору за прострочення оплати поставленого товару за цим договором, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла в період прострочення) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Відповідно до умов п.7.7. договору у випадку прострочення оплати поставленого за цим договором товару покупець зобов"язаний сплатити заборгованість збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення, а також сум неустойки без додаткових на це вимог з боку продавця.

Позивач на виконання умов договору, у період з 03.01.2013р. по 18.03.2015р. передавав у власність відповідача товар згідно видаткових накладних.

Однак, відповідач несвоєчасно оплачував придбаний товар. Як стверджує позивач, заборгованість за 2012 рік відповідач погасив лише 25.03.2013р., перерахувавши на рахунок позивача 240 000,00 грн., з яких 7088,54 грн. зараховано в погашення заборгованості за 2012 рік, а 132 911,46 грн. - в оплату товару, який позивач передав відповідачу у 2013році. 31.07.2015р. відповідач оплатив основний борг, за винятком 0,01 грн.

У зв"язку з порушенням відповідачем протягом 2013-2015р.р. граничного терміну для оплати 80 днів з моменту реалізації товару, позивач згідно заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути 1 519 510,46 грн. з яких: 1 353 202,53 грн. штрафу, 93 503,33 грн. пені, 57 852,51 грн. інфляційне збільшення суми боргу, 14 952,09 грн. 3% річних.

Крім судового збору в сумі 23 138,66 грн. позивач просить стягнути з відповідача 35 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката та повернути судовий збір в сумі 346,00 грн. у зв"язку із зменшенням суми позовних вимог.

При прийнятті рішення суд виходить із наступного.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, але при укладенні договору сторони повинні керуватися вимогами Цивільного кодексу України, іншими актами цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір №01 від 02.01.2013р. за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.5.1. договору розрахунки за даним договором здійснюються шляхом оплати 100% вартості товару протягом 80-ти календарних днів з моменту його реалізації на умовах цього договору.

Згідно п.5.2. договору платежі за даним договором здійснюються покупцем на підставі рахунку на оплату, наданого продавцем покупцю на умовах даного договору.

Згідно п.5.3. договору покупець здійснює оплату за даним договором шляхом безготівкового переказу грошових коштів на банківський рахунок продавця відповідно до його банківських реквізитів, зазначених у дійсному рахунку, а у випадку не зазначення у рахункубанківських реквізитів продаця відповідно до банківських реквізитів, зазначених у цьому договорі, з вказівкою номера рахунку продавця як підстави для оплати.

За період з 03.01.2013р по 18.03.2015р. позивач поставив відповідачу товар, який був оплачений 31.07.2015р. за мінусом 0,01 грн. При цьому позивач не просить стягнути 0,01 грн. основного боргу.

Щодо покликань відповідача на той факт, що прострочка виконання зобов"язання виникла у зв"язку із невиставленням позивачем рахунків, як того, вимагають умови договору, суд не приймає їх до уваги, оскільки невиставлення позивачем рахунку не звільняє відповідача від обовязку сплатити борг з дотриманням встановленого умовами договору порядку відображеного у п.5.1. договору (оплата 100% вартості товару протягом 80 календарних днів з моменту його реалізації на умовах договору), з огляду на те, що рахунок містить лише платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти.

Крім того, ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, отже наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов'язку здійснити оплату за договором.

Представник відповідача стверджує те, що поставки товару здійснені позивачем 05.03.2015р. на суму 37 335,00 грн. та 18.03.2015р. на суму 63 000,00 грн. є позадоговірними, а отже строки оплати вказаних поставок не визначаються умовами договору, тому нарахування штрафних санкцій, інфляційного збільшення боргу та відсотків за користування коштами є безпідставним.

Однак, суд не погоджується з вищенаведеним з огляду на наступне:

Відповідно до п.8.6. договору, він дійсний з моменту підписання по 31 грудня 2013р.

Згідно п.8.7. договору, він вважається пролонгованим на наступний період, якщо жодна з сторін до закінчення терміну дії даного договору письмово не повідомила про розірвання, а інша сторона письмово не підтвердила отримання листа про розірвання даного договору.

Відповідно до п.8.8. договору, він вважається чинним до моменту виконання сторонами усіх своїх грошових зобов"язань за ним.

Як вбачається із накладних №17 від 05.03.2015р. на суму 37 335,00 грн. та № 30 від 18.03.2015р. на суму 63 000,00 грн., у них є посилання на договір №01 від 02.01.2013р., крім того відповідачем не подано доказів звернення до позивача з листом про наміри розірвати договір поставки. Відтак, поставки по вищевказаних накладних здійснені на підставі договору.

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобовязання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Хоча закон, не вимагає зазначення в договорі обов"язку сплати інфляційних втрат, на відміну від неустойки, сторони у п.7.7. договору передбачили, що у випадку прострочення оплати поставленого за цим договором товару покупець зобов"язаний сплатити заборгованість збільшену з урахуванням індексу інфляції за весь строк прострочення.

Слід зазначити, що інфляційні та річні є окремим видом цивільних зобов'язань, які існують в силу прострочення боржником терміну виконання грошового зобов'язання та є за своєю правовою природою відшкодуванням матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Позивач, згідно заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідача

57 852,51 грн. інфляційного збільшення суми боргу, 14 952,09 грн. 3% річних.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, який долучений позивачем до матеріалів справи з клопотанням (вх.№56010/15 від 23.12.2015р.), суд дійшов висновку завищення позивачем вказаної суми. При цьому суд виходив з наступного:

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання.

В листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ зазначається, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць; тому умовно слід рахувати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця червня.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

З наведеного вбачається, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки.

Аналогічної практики дотримується Вищий господарський суд України, зокрема, у постанові від 10.07.2013 р. по справі №5002-33/4081-2012.

Відтак, за розрахунками суду до стягнення з відповідача підлягає 21 343,49 грн. інфляційних втрат (за мінусом тих накладних, по яких прострочення заборгованості становило менше місяця).

Щодо 3% річних, за наслідками перевірки долученого позивачем розрахунку, їх сума нарахована правомірно та підлягає до стягнення повністю.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. При цьому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Зазначені норми Цивільного кодексу України кореспондують приписами, встановленими Господарським кодексом України.

Так, у відповідності із ст.230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.6 ст.231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до п.7.5. договору при прострочені оплати поставленого товару більш як на 3 дні покупець сплачує продавцю штраф у розмірі 15% від суми прострочення.

Згідно п.7.6. договору за прострочення оплати поставленого товару за цим договором, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (що діяла в період прострочення) від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Позивач просить стягнути з відповідача 93 503,33 грн. пені за прострочення оплати поставленого товару та 1 353 202,53 грн. 15% штрафу за прострочення оплати поставленого товару більш як на 3 дні.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таким чином, штраф та пеню можливо стягувати разом лише за різні порушення умов договору. Вказаного правового висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 21.10.2015р., № провадження 6-2003цс15.

Відповідно до ч.1 ст.111-25 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 353 202,53 грн. 15% штрафу за прострочення оплати поставленого товару до задоволення не підлягають.

Щодо нарахованої позивачем пені суд зазначає наступне:

Як вбачається із долученого до матеріалів справи розрахунку позовних вимог (долученого клопотанням вх.№56010/15 від 23.12.2015р.), позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 93 503,33 грн. нараховану по накладних за період з 03.01.2013р. по 18.03.2015р.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в 1 рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальним правилами визначення строків, встановлених ст.ст. 253-255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.п. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача неодноразово просив застосувати строк позовної давності до пені нарахованої за поставки товару здійснені до 07.07.2014р. Вказана заява викладена ним у відзиві (вх.№46272/15 від 27.10.2015р.) та клопотанні (вх.№4025/16 від 02.02.2016р.).

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.4 ГПК України).

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 р.

Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці.

Відповідно до ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі ОСОБА_7 проти України, суд постановив, що строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись.

Слід зазначити, що позивачем при нарахуванні пені частково пропущено строк позовної давності, а саме по накладних за період з 03.01.2013р. по 04.07.2014р. враховуючи, що позовна заява подана до суду 22.09.2015р.

Відтак, до стягнення з відповідача правомірно підлягає пеня в сумі 25 952,01 грн. по накладних за період з 07.07.2014р. по 18.03.2015р.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій суд зазначає наступне:

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 83 ГПК України господарський суд має право приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Слід зазначити, що положення ст.83 ГПК України надають суду право на зменшення штрафних санкцій, однак подання відповідачем клопотання або заяви не є обов"язком для суду задоволення.

Стаття 42 ГК України визначає, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Враховуючи диспозитивність норм Господарського процесуального кодексу України щодо повноважень суду при зменшенні розміру штрафних санкцій при прийнятті рішення, відсутність належних доказів, що підтверджують виключний характер обставин та винятковість випадку, що можуть бути підставою для задоволення заяви про зменшення суми штрафних санкцій та такими, що можуть призвести до негативних наслідків для відповідача, посилання відповідача на незадовільний фінансовий стан підприємства не може вважатися обставиною, що може слугувати підставою зменшення штрафних санкцій, що підлягають до стягнення.

Відповідно до ст. 218 ГК України, зокрема, важкий фінансовий стан підприємства, тобто відсутність у боржника необхідних коштів та порушення зобовязань контрагентами правопорушника, не вважаються підставами для звільнення субєкта господарювання від господарсько-правової відповідальності.

Інших доказів в розумінні статей 33 та 34 ГПК України, які б підтверджували, що відповідачем було вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, що неналежне виконання зобовязання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тощо, останній не представив.

Слід зазначити, що із штрафних санкцій, що підлягають до стягнення з відповідача є пеня в сумі 25 952,01 грн., сума якої не є надмірно великою та не може призвести до негативних наслідків для відповідача, адже матеріалами справи підтверджено факт прострочки виконання ним свого зобов"язання щодо оплати поставленого товару.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 35 000,00 грн. витрат на надання послуг адвоката суд зазначає наступне:

Згідно ст.44 ГПК України до складу судових витрат входяться витрати на оплату послуг адвоката.

В контексті ст.44 ГПК України, слід зазначити, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались та їх оплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

01.05.2015р. між ПП Ефективна відгодівля тварин-Захід (замовник) та адвокатом ОСОБА_8 (виконавець) укладено договір про надання правової допомоги (послуг адвоката), згідно умов якого виконавець зобов»язується надати замовнику правову допомогу (послуги адвоката) у справі про стягнення заборгованості з ТзОВ «Самбірська птахофабрика» у Господарському суді Львівської області в обсягах та на умовах, передбачених цим договором.

На підтвердження надання таких послуг між замовником та виконавцем підписано акт здачі-приймання виконаних робіт від 03.12.2015р.

За надані послуги позивач сплатив 35 000,00 грн. відповідно до платіжного доручення №01/08/15 від 01.05.2015р.

Слід зазначити, що дія Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» поширюється тільки на осіб, що є адвокатами. Однак, якщо адвокат надає послуги в господарському процесі, як приватний підприємець, його діяльність вважається підприємницькою. Однак, ст.44 ГПК України не передбачає таких витрат, незважаючи на те, що послуги може надавати одна й та ж сама особа. Юрист за фахом може мати право на зайняття адвокатською діяльністю і одночасно бути зареєстрованим, як приватний підприємець, що надає послуги правового характеру. Оскільки статус цієї особи різний, у тому числі й стосовно оподаткування, відтак різні будуть і правові наслідки такої діяльності.

Як вбачається із платіжного доручення №1309 від 01.05.2015р., наданого позивачем в якості доказу оплати послуг адвоката, у підставі платежу вказано, що оплата за договором проводилась ПП ОСОБА_8, а не фізичній особі адвокату ОСОБА_8

У розділі 11 договору №01/08/15 про надання правової допомоги від 01.05.2015р., вказано, що виконавцем є ФОП адвокат ОСОБА_8 (відтиск печатки). Акт здачі-приймання виконаних робіт за вказаним договором також підписано ФОП адвокат ОСОБА_8, з відтиском відповідної печатки фізичної особи-підприємця.

У розділі 10 договору про надання правової допомоги від 01.05.2015р., вказано реквізити виконавця, зокрема банківський рахунок для оплати послуг за договором №1549 у ЗГРУ ПАТ КБ «Приватбанк», МФО 325321. Цей же банківський рахунок вказаний у платіжному дорученні на оплату послуг правової допомоги.

Інструкція про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України затверджена постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004р. №280 (далі по тексту Інструкція), встановлює порядок ведення рахунків бухгалтерського обліку, визначає характеристику і коротке призначення рахунків для відображення інформації за типовими операціями.

План рахунків бухгалтерського обліку банків України (далі - План рахунків) це систематизований перелік рахунків бухгалтерського обліку, що використовується для детальної та повної реєстрації всіх банківських операцій з метою забезпечення потреб складання фінансової звітності.

Згідно п.9 Інструкції визначено, що у плані рахунків номери та найменування синтетичних рахунків ІІ, ІІІ, ІУ порядків, що забезпечують запис інформації про наявність і рух активів, зобов"язань, капіталу та результати від операційної, інвестиційної та фінансової діяльності банків. Першою цифрою номера визначено клас рахунків.

У п.11 Інструкції визначено, що у класі 2 Плану рахунків відображаються операції з клієнтами, зокрема операції за розрахунками, наданими кредиторами та залученими вкладами (депозитами). Рахунки цього класу використовуються для обліку операцій за розрахунками з клієнтами (крім банків) суб"єктами господарювання, органами державної влади та самоврядування, фізичними особами. За рахунками суб"єктів господарювання обліковуються кошти юридичних та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до Класів, рахунків та їх призначення Інструкції, Клас 2 це операції з клієнтами. При цьому, 2600 кошти на вимогу суб"єктів господарювання; 261 строкові кошти суб"єктів господарювання; 262 кошти на вимогу фізичних осіб; 263 строкові кошти фізичних осіб.

Отже, згідно положень Інструкції, номери банківських рахунків, які починаються з цифр 2600 є банківськими рахунками для коштів на вимогу суб"єктів господарювання, тобто, для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Як вбачається із долученого представником відповідача до матеріалів справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 08.02.2016р. ОСОБА_8 зареєстрвоаний як фізична особі-підприємець. Одним із видів діяльності є 69.10 Діяльність у сфері права.

З огляду на вищенаведене, слід дійти висновку про те, що банківський рахунок ПП адвоката ОСОБА_8 вказаний у договорі та платіжному дорученні, на який сплачено вартість правової допомоги, є банківським рахунком фізичної особи-підприємця. Відтак, послуги надавались фізичною особою-підприємцем, оплата здійснювалась суб"єкту підприємницької діяльності, отже полуги та їх опата не є послугами і оплатою адвоката згідно Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", та не можуть бути включені до складу судових витрат згідно ст.44 ГПК України.

При поданні позову позивачем до стягнення заявлено 1 542 577,03 грн. та сплачено платіжним дорученням №1117 від 17.09.2015р. судовий збір на суму 23 138,66 грн.

Позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№6145/15 від 24.12.2015р.) відповідно до якої до стягнення заявлено 1 519 510,46 грн.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України Про судовий збір у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

На електронну адресу суду 08.02.2016р. надійшло клопотання від 05.02.2016р. (вх.617/16 від 08.02.2016р.) про повернення судового збору в сумі 346,00 грн. на підставі ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", у зв"язку із зменшенням суми позовних вимог.

Відтак позивачу, на підставі п.1 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір, слід повернути з Державного бюджету України судовий збір в сумі 346,00 грн., у звязку із зменшенням суми позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку підставності позовних вимог до задоволення частково. З відповідача підлягає до стягнення 62 247,59 грн., з яких 21 343,49 грн. інфляційних втрат, 14 952,09 грн. 3% річних та 25 952,01 грн. пені. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судовий збір відповідно до ст.49 ГПК України слід покласти на обидві сторони пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 256, 258, 261, 267, 525, 526, 530, 549, 598, 610-612, 625, 627-629, 655, 692 ЦК України, ст.ст. 42, 174, 193, 218, 231-232 ГК України, ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 87, 115, 116 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_4 з обмежено відповідальністю Самбірська птахофабрика (81400, Львівська область, м.Самбір, вул.Середня, буд.295а, ) на користь Приватного підприємства Ефективна відгодівля тварин-Захід (юридична адреса: 79068, АДРЕСА_1; поштова адреса: 79039, м.Львів, вул.Генерала М.Юнаківа, буд.9, ) 21 343,49 грн. інфляційних втрат, 14 952,09 грн. 3% річних та 25 952,01 грн. пені. та 933,71 грн. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. У стягненні 35 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката відмовити.

5. Наказ видати згідно вимог ст.116 ГПК України, після набрання рішенням суду законної сили.

6. Ухвалою суду повернути Приватному підприємству Ефективна відгодівля тварин-Захід (юридична адреса: 79068, АДРЕСА_1; поштова адреса: 79039, м.Львів, вул.Генерала М.Юнаківа, буд.9, ) з Державного бюджету України судовий збір в сумі 346,00 грн., у зв"язку із поданням заяви про зменшення позовних вимог.

7. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Згідно ст.87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повний текст рішення

виготовлено 15.02.2016р.

Суддя Сухович Ю.О.

Суддя Кітаєва С.Б.

Суддя Ділай У.І.