ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 910/10926/15

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Васищак І.М. і Палій В.В.

розглянув касаційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця", м. Київ (далі - Залізниця),

на рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015

зі справи № 910/10926/15

за позовом приватного підприємства "Лендгранд", м. Вінниця (далі - Підприємство),

до Залізниці

про стягнення 48 578,40 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - не з'яв.,

відповідача - Ільчук О.С.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов подано про стягнення (з урахуванням подальшого збільшення розміру позовних вимог): 37 764 грн. основного боргу; 412,82 грн. - 3% річних; 12 464,59 грн. інфляційних втрат; 7 625,22 грн. пені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.06.2015 (суддя Ярмак О.М.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 (колегія суддів у складі: Тищенко А.І. - головуючий, Михальська Ю.Б., Отрюх Б.В.): позов задоволено; із Залізниці стягнуто на користь Підприємства зазначені суми, а також судовий збір.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Залізниця просить скасувати оскаржувані рішення і постанову попередніх судових інстанцій з даної справи та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. Скаргу з посиланням на статті 104, 546, 549, 598, 599, 611, 614, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статтю 202 Господарського кодексу України, статтю 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанову Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", а також відомчі нормативно-правові акти, статтю 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) мотивовано порушенням господарськими судами у розгляді справи норм матеріального і процесуального права.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Сторони відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлені про час і місце розгляду касаційних скарг.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин і висновків.

Підприємством як виконавцем і Залізницею як замовником було укладено договір від 03.09.2008 № ПЗ/ЗС-082564/НЮ на проведення проектно-вишукувальних робіт (далі - Договір), за умовами якого:

- замовник доручив, а виконавець взяв на себе зобов'язання виконати комплекс проектно-вишукувальних робіт з виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право постійного користування земельними ділянками Залізниці в адміністративних межах Гайсинської міської ради Гайсинського району Вінницької області загальною площею 47,7775 га (далі - роботи) (пункт 1.1);

- вартість робіт складає 74 948,00 грн. згідно з протоколом про договірну ціну (додаток № 1 до Договору) та кошторисом на виконання робіт (додаток № 2) (пункт 3.1);

- протягом 30 банківських днів з дня підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт по І стадії замовник здійснює оплату робіт у розмірі 50 % від суми Договору, а протягом 30 банківських днів з дня підписання сторонами акта здачі-приймання виконаних робіт по ІІ стадії замовник проводить повну оплату робіт (пункти 3.4.1, 3.4.2 у редакції додаткової угоди від 27.12.2012);

- роботи за Договором вважаються виконаними належним чином і підлягають негайному прийманню їх замовником та оплаті з моменту виконання виконавцем таких дій:

І стадія - 1) передача виконавцем замовнику 1-го примірника технічного звіту з кадастрової (горизонтальної) зйомки в електронному вигляді та на паперових носіях за актом здачі-приймання виконаних робіт;

ІІ стадія - 1) передача виконавцем замовнику 2-х примірників погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (окремо по кожній адміністративно-територіальній одиниці) за актом здачі-приймання виконаних робіт; 2) передача виконавцем замовнику документа, який підтверджує прийняття від виконавця відповідним землевпорядним органом примірника технічної документації (оригіналу) для подальшого виготовлення ним державних актів на земельні ділянки на відповідну адміністративно-територіальну одиницю, про що виконавець зобов'язаний повідомити замовника не пізніше наступного дня з моменту такої передачі. Замовник самостійно отримує у відповідному реєстраційному органі державні акти на земельні ділянки та сплачує всі необхідні платежі, пов'язані з державною реєстрацією та отриманням (пункт 2.5 у редакції додаткової угоди).

14.11.2014 Залізниця прийняла за актом здачі - приймання належним чином виконані Підприємством роботи на суму 37 764 грн.

Залізниця свої зобов'язання з оплати робіт не виконала, в зв'язку з чим у неї виникла заборгованість перед Підприємством у зазначеній сумі. Факт виконання Підприємством умов пункту 2.5 Договору встановлений судом та Залізницею не спростований.

За пунктом 6.2 Договору за несвоєчасне здійснення розрахунків за Договором замовник сплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день затримки.

Підприємством обґрунтовано нараховані Залізниці суми пені, "інфляційних втрат" і 3% річних. Залізниця контррозрахунку відповідних сум не подала.

Що ж до заявлених Підприємством до стягнення сум додаткових витрат у зв'язку з розглядом справи 311,44 грн. (витрати на поштові відправлення), то Підприємством не зазначено, з чого складаються ці суми, не подано документального підтвердження їх сплати.

Судом апеляційної інстанції додатково зазначено, що викладені в апеляційній скарзі з даної справи доводи Залізниці не підтверджені відповідними доказами та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за Договором з урахуванням сум інфляційних нарахувань, річних та пені.

Відповідно до приписів ЦК України:

- підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11);

- зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525, 526);

- якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530);

- у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (стаття 611);

- боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625);

- договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629).

Господарським кодексом України також передбачено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (частина перша статті 193);

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина друга статті 193);

- господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 202).

Попередніми судовими інстанціями встановлено і скаржником не спростовано, що виконання Залізницею свого грошового зобов'язання за Договором не проведено належним чином, тобто у встановлений Договором строк, що з урахуванням наведених законодавчих приписів й стало підставою для задоволення позовних вимог зі справи.

Заперечення скаржника ґрунтуються на тому, що ним "сплачено суму за отримані послуги за договором № ПЗ/ЗС-082564/НЮ від 03.09.2008 року на рахунок позивача відповідно до платіжного доручення № 2606 від 27.07.2015".

Суд касаційної інстанції згідно з частиною другою статті 1117 ГПК України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази. Водночас, навіть якщо відповідну дію й було вчинено скаржником, то, як вбачається із зазначеної ним дати (27.07.2015), це відбулося вже після не лише настання строку виконання грошового зобов'язання за Договором, а й після розгляду даної справи місцевим господарським судом і прийняття ним оскаржуваного рішення.

Наведене виключає можливість скасування згаданого рішення (так само як і постанови апеляційної інстанції, якою його залишено без змін) через відсутність підстав для цього, передбачених статтею 11110 ГПК України.

При цьому посилання скаржника на положення наказу Укрзалізниці від 28.02.2012 № 069-Ц, яким визначено порядок здійснення перерахування коштів залізницями контрагентам, не спростовують висновків, покладених в основу оскаржуваних судових рішень, оскільки наведені положення ЦК України і Господарського кодексу України мають вищу юридичну силу, ніж зазначений наказ (відомчий нормативно-правовий акт), і останній не є підставою для звільнення скаржника від відповідальності за неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором.

Так само не можуть бути прийняті доводи скаржника, засновані на положеннях частини другої статті 8 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту зального користування", згідно з якими під час утворення відповідного товариства, формування його статутного капіталу та припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України і підприємств залізничного транспорту, у тому числі під час відступлення права вимоги, переведення боргу, проведення реорганізації, не застосовуються положення законодавства щодо: необхідності одержання згоди кредиторів стосовно заміни боржника у зобов'язанні (переведення боргу); права кредиторів вимагати у зв'язку з проведенням реорганізації забезпечення виконання зобов'язань, їх дострокового припинення або виконання та відшкодування збитків. Адже в даній справі, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, не йдеться ні про переведення боргу, ані про забезпечення виконання зобов'язань, ані про їх дострокове припинення або виконання (натомість йдеться про невиконання відповідачем зобов'язання у встановлений Договором строк), ані, зрештою, про відшкодування збитків: заявлені у справі вимоги про виконання відповідачем свого грошового зобов'язання та про застосування до нього передбачених законом і Договором заходів відповідальності за невиконання такого зобов'язання за своєю правовою природою аж ніяк не тотожні вимозі про відшкодування збитків (стаття 22 ЦК України). Відтак відповідна норма названого Закону не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Оскаржувані судові рішення знаходяться у відповідності із встановленими господарськими судами обставинами справи та застосованими ними нормами матеріального і процесуального права.

Поряд з тим якщо Залізницею дійсно перераховано Підприємству "суму за отримані послуги", то Залізниця задля уникнення подвійної оплати відповідної суми не позбавлена права та можливості звернутися (за наявності підстав для цього) до місцевого господарського суду із заявою про визнання виданого ним наказу таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення саме зазначеної суми, тобто 37 764 грн. (частина друга статті 117 ГПК України).

Керуючись статтями 1117,1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 16.06.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 03.09.2015 зі справи № 910/10926/15 залишити без змін, а касаційну скаргу державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя І. Васищак

Суддя В. Палій