ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"02" лютого 2016 р. Справа № 911/5003/15

За позовом дочірнього підприємства Київське обласне дорожнє управління відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України, м.Київ

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., Сквирський р-н., с. Домантівка

про стягнення 28309,41 грн

Суддя Третьякова О.О.

Представники сторін:

Позивача ОСОБА_2, довіреність №249 д від 31.12.2015;

Відповідача ОСОБА_3, посвідчення №4229/16 від 29.09.2010.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області з позовною заявою звернулось дочірнє підприємство Київське обласне дорожнє управління відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (далі - Позивач) до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі Відповідач) про стягнення 28309,41 грн.

Позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на порушення Відповідачем зобовязань щодо оплати отриманих останнім послуг.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.11.2015 порушено провадження у справі №911/5003/15 та призначено розгляд справи на 09.12.2015 о 15:30 год.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.12.2015 на підставі ст.69 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду спору у справі №911/5003/15 за клопотанням Позивача б/н від 09.12.2015 (вх. суду №29418/15 від 09.12.2015) продовжено по 02.02.2016, розгляд справи відкладено на 20.01.2016.

Через канцелярію Господарського суду Київської області Відповідачем подано заперечення на позовну заяву б/н від 12.01.2016 (за вх. суду №836/16 від 16.01.2016), в яких останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні 20.01.2016 оголошено перерву по 02.02.2016.

Керуючись ст.85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 02.02.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

встановив:

Як зазначає Позивач, в період з жовтня 2012 року по листопад 2012 року дочірнє підприємство Київське обласне дорожнє управління відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України (далі - Позивач) надав фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (далі - Відповідач) послуги на загальну суму 48657,64 грн, у звязку з чим останньому виставлено рахунки-фактури №480 від 30.11.2012, №385 від 11.10.2012, №403 від 19.10.2015, №415 від 24.10.2012, копії яких додані до матеріалів справи.

В підтвердження факту надання послуг Позивачем подано до суду подорожні листи №003731 від 30.11.2012, №003621 від 22.11.2012, №003231 від 08.10.2012, рапорти-наряди про роботу будівельної машини №850 за період з 19.11.2012 по 24.11.2012, №707 від 08.12.2012 по 13.10.2012, №735 від 15.10.2012 по 20.10.2012 та розрахунки вартості послуг машин і механізмів на суму 13017,97 грн, на суму 13862,00 грн, на суму 14877,68 грн, на суму 4931,80 грн, розрахунок вартості перевезення на суму 801,09 грн.

Відповідно до ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами для виникнення прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.193 Господарського кодексу України визначено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з пояснень Позивача, викладених у позовній заяві, Відповідачем не оплачено послуги, хоча в порядку ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України Відповідач був зобовязаний оплатити отримані послуги після їх надання Позивачем, адже між сторонами в спрощений спосіб укладено договір про надання послуг, за яким сторони не визначали строк здійснення Відповідачем оплати за надані послуги.

Відповідачем в запереченнях на позовну заяву зазначено, що послуги останньому Позивачем не надавались, акти про надання послуг сторонами не підписувались, а наявні в матеріалах справи документи (дорожні листи, рапорти про наряди та розрахунки вартості) не є первинними документами та належними доказами, що підтверджують надання послуг.

Відповідно до абзаців 1,2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначається в ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, за своєю суттю принцип належностi доказiв означає спроможнiсть фактичних даних мiстити iнформацiю щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесi встановлення обєктивної iстини. Принцип допустимостi доказiв, в свою чергу, означає, що обставини справи, якi вiдповiдно до законодавства повиннi бути пiдтвердженi певними засобами доказування, не можуть пiдтверджуватись iншими засобами доказування (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого Господарського суд у України від 14.04.2014 у справі №908/3427/13).

Тож, судом встановлено, що документи, якi наданi Позивачем в якостi підтвердження позовних вимог не пiдписанi уповноваженими особами Вiдповiдача, в ході розгляду спору суду Позивачем не надано жодних первинних документів в підтвердження заявлених позовних вимог, а докази, що надано суду під час розгляду спору та залучено до матеріалів даної справи не можуть належним чином свідчити про надання вказаних послуг Позивачем та прийняття їх Відповідачем.

З огляду на твердження Позивача стосовно укладення договору в спрощений спосіб суд зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як зазначається в ч.1,2 ст.63 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Оскільки з огляду на заперечення на позовну заяву Відповідачем заперечено факт отримання послуг, а Позивачем не подано належних доказів щодо узгодження істотних умов договору та надання послуг останнім, суд не може визнати подані докази належними та за наявними в матеріалах справи доказами встановити факт наявності спірних договірних відносин між сторонами, а відтак і визначити факт порушення Відповідачем строку оплати за послуги.

Також суд не вважає доцільним твердження Позивача стосовно застосування ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, оскільки суду так і не надано відповідних письмових доказів (претензій, вимог), що свідчили б про невиконання Відповідачем зобовязань після предявлення Позивачем вимоги щодо оплати послуг, відтак Позивач без предявлення вимоги не може в односторонньому порядку визначати строк виконання зобовязань щодо оплати та нараховувати інфляційні втрати та 3% річних, тож вимоги Позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими.

Таким чином, з огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються судом на Позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 2, 33, 34, 43, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 22 лютого 2016 року

Суддя О.О. Третьякова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.