ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 916/3382/15

Вищий господарський суд України в складі колегії

суддів:Грейц К.В. - головуючого (доповідача), Бакуліної С.В., Поляк О.І.,
розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"
на постановувід 01.12.2015
Одеського апеляційного господарського суду
у справі Господарського суду Одеської області №916/3382/15
за позовомДержавного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії
до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт"
про стягнення 131005,61грн,
за участю представників: позивача - не з'явились
відповідача -Фараонова В.О.
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.10.2015 у справі №916/3382/15 (суддя Цісельський О.В.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Головей В.М., судді: Діброва Г.І., Ярош А.І.), задоволені позовні вимоги Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Іллічівської філії (далі - позивач) до Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" (далі - відповідач) про стягнення 126694,87грн інфляційних втрат та 4310,74грн 3% річних, нарахованих на суму простроченого грошового зобов'язання до моменту його виконання.

Відповідач з рішенням та постановою у справі не згоден, в поданій касаційній скарзі просить їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, а саме: ст. ст. 27, 62, ч.1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вважає, що оскільки у його статутному капіталі є корпоративні права держави, попередні судові інстанції мали б залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Міністерство інфраструктури України. Крім того, за твердженням скаржника, аналогічний спір (між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав) було вирішено господарським судом при розгляді справи №916/726/15-г, в зв'язку з чим місцевий господарський суд мав би відмовити у прийнятті позовної заяви або припинити провадження у справі, а не вирішувати спір по суті.

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечив проти її задоволення.

Представник позивача не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні касаційної інстанції, про дату і час якого був належним чином повідомлений ухвалою Вищого господарського суду України від 03.02.2016, що, однак, не перешкоджає розглядові касаційної скарги і про що сторони були попереджені зазначеною ухвалою.

Заслухавши пояснення присутнього у відкритому судовому засіданні представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в постанові апеляційного та рішенні місцевого господарських судів, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено, що 31.03.2014 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" (власник) та Державним підприємством "Іллічівський морський торговельний порт" (сервітуарій) укладено договір майнового сервітуту (користування гідротехнічними спорудами) №72-П-ІЛФ-14/98-О, за умовами якого власник, на визначених договором умовах оплати, надає сервітуарію право обмеженого користування належними власнику гідротехнічними спорудами (нерухомим майном), розташованими в акваторії Іллічівського морського порту, а саме: причалом №26, паром РО-РО довжиною 210м, арх. № паспорту 85326; причалом №27 паром РО-РО довжиною 210м, арх. № паспорту 85327 (п.1.1 договору); плата за сервітут на рік становить за причал №26 - 365068,20грн, за причал №27 - 188059,20грн. (п.2.1 договору); оплата сервітуту здійснюється не пізніше 31.01.2015 на підставі рахунків власника, що направляються сервітуарію до восьмого числа місяця наступного за звітним (п.2.5. договору).

Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань за вказаним договором позивачем заявлено позов про стягнення заборгованості в сумі 347333,71грн, який рішенням Господарського суду Одеської області від 15.04.2015 у справі №916/726/15-г, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04.06.2015, задоволено.

Зазначаючи про те, що встановлена судовим рішенням у справі №916/726/15-г заборгованість сплачена відповідачем лише 02.07.2015, позивач звернувся до господарського суду з даним позовом про стягнення з відповідача 126694,87грн інфляційних втрат та 4310,74грн 3% річних, нарахованих на суму боргу за період прострочення з 01.02.2015 до 01.07.2015, вимоги якого обґрунтовані приписами ст. ст. 610, 625 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції виходили з того, що оскільки судовим рішенням у справі №916/726/15-г встановлено наявність у відповідача заборгованості з внесення плати за сервітут в сумі 347333,71грн, яка погашена відповідачем 02.07.2015, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на суму боргу за період з 01.02.2015 по 01.07.2015, є законними та обґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками попередніх судових інстанцій з огляду на таке.

Нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє грошового зобов'язання і не звільняє боржника від відповідальності за його невиконання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20.12.2010 у справі №3-57гс10, від 04.07.2011 у справі №3-65гс11, від 12.09.2011 у справі №3-73гс11, від 24.10.2011 у справі №3-89гс11, від 14.11.2011 у справі №3-116гс11).

Відтак, враховуючи що судовим рішенням у справі №916/726/15-г встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання з внесення плати за сервітут за договором від 31.03.2014 №72-П-ІЛФ-14/98-О, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 347333,71грн, яка була погашена відповідачем 02.07.2015, висновки попередніх судових інстанцій про підставність стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 126694,87грн та 3% річних у сумі 4310,74грн, нарахованих за період прострочення з 01.02.2015 по 01.07.2015, колегія суддів вважає законними та обґрунтованими.

Доводи скаржника про порушення попередніми судовими інстанціями приписів ст. 27 ГПК України, згідно яких у справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, колегією суддів відхиляються, оскільки передбачений зазначеною нормою процесуальний обов'язок стосується лише справ у спорах, що виникають з речових прав, і не стосується справ, що виникають у зв'язку з порушеннями в зобов'язальних правовідносинах. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, клопотань про залучення до участі у справі Міністерства інфраструктури України відповідач під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій не заявляв.

Також колегією суддів відхиляються посилання відповідача на незастосування судами норм п. 2 ч. 1 ст. 62 або п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України через вирішення Господарським судом Одеської області такого ж спору у справі №916/726/15-г, з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 62 ГПК України суд відмовляє у прийнятті позовної заяви якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує господарський спір, є справа зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет із тих же підстав або є рішення цих органів з такого спору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Згідно з п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 №18 під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Колегія суддів зазначає, що предметом позову в справі №916/726/15-г є стягнення заборгованої відповідачем плати за сервітут, тоді як у справі №916/3382/15 предметом позову є стягнення інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на вказану заборгованість, у зв'язку з чим підстави для застосування судом приписів п.2 ч. 1 ст. 62 або п.2 ч.1 ст. 80 ГПК України відсутні.

Наведене свідчить, що під час прийняття рішення та постанови у справі суди попередніх інстанцій не припустилися порушення або неправильного застосування норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а, отже, підстави для їх скасування або зміни та задоволення вимог касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства "Іллічівський морський торговельний порт" залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного господарського суду від 01.12.2015 у справі Господарського суду Одеської області №916/3382/15 залишити без змін.

Головуючий суддя К.В. Грейц

Судді С.В. Бакуліна

О.І. Поляк