ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.02.16р. Справа № 904/10816/15

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Дніпропетровськ

до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Дніпропетровськ

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт", м.Кременчук, Полтавська обл.

про стягнення заборгованості за договором оренди окремої території та споруди

Суддя Панна С.П.

Представники:

від позивача: Болдирєв О.Б. адвокат Ордер № 626/000036 від 20.01.2016р.

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2:ОСОБА_9 довіреність від 04.12.2015 року представник

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровські області з позовом до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" про стягнення солідарно грошових коштів в сумі 150 000 грн. 00 коп., які є заборгованістю за червень, грудень 2015 року в розмірі - 100 000 грн. 00 коп., штрафу за червень, грудень 2015 року у сумі 50 000 грн. 00 коп., витрат по сплаті судового збору в розмірі 2250,00 грн., а також витрат на надання правової допомоги в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем-2 умов договору оренди окремої території та споруди від 01.06.2015 року за № 13 та невиконанням відповідачем-1 положень договору поруки № б/н від 01.07.2015 року в частині виконання зобов'язань відповідача-2.

Відповідач-1 надав відзив на позовну заяву, яким підтвердив, що виступає поручителем за зобов'язаннями відповідача-2 за договором оренди окремої території та споруди №13 від 01.06.2015 року та підтримав позовні вимоги позивача в повному обсязі (а.с. 82).

Відповідач-2 надав відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором оренди окремої території та споруди, яким заперечив проти позовних вимог з тих підстав, що на даний час в наявності є чинний договір № 3 оренди окремої території та споруди, укладений 28.02.14р. між позивачем та відповідачем-2, який діє до 01.03.17р. Акт прийому - передачі до даного Договору оренди № 3, відповідно, був підписаний, також 28.02.14р. Тобто, на даний час, як вважає відповідач-2, Договір оренди № 3 є діючим та угоди про його розірвання немає.

Також відповідач-2 зазначає про те, що між сторонами був підписаний Договір оренди № 13, на який посилається позивач, але оскільки відповідно до п. 4.1 зазначеного договору акт прийому - передачі сторонами так і не був підписаний вказаний договір не набрав чинності.

Як вважає відповідач-2, оскільки Договір оренди № 13 є нечинним, тому і договір поруки не має юридичної сили.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2016 року, за клопотанням позивача та на підставі ст.69 ГПК України, строк розгляду справи було продовжено до 03.03.2016 року.

18.02.2016 року відповідач-2 подав клопотання про призначення почеркознавчої та судової технічної експертизи, яким просив суд призначити у справі судову експертизу, в зв'язку з тим, що ТОВ «ГРІН АРТ» не згодне з доказами позивача, оскільки вважає Додаткову угоду № 2 від 08.04.2015 року та лист-повідомлення, представником ТОВ «ГРІН АРТ» в особі директора ОСОБА_6, який був підписантом зі сторони Орендаря, сфальсифікованою або укладеною вже після 11.05.2015 року.

В судовому засіданні, суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає клопотання відповідача-2 про призначення судової експертизи у справі необґрунтованим, оскільки відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.11.2006 р. № 01-8/2651 "Про деякі питання призначення судових експертиз" судова експертиза повинна призначатись лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення права на справедливий суд, встановленого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, відповідач-2 просить провести експертизу документам, які не є підставами звернення з позовом до суду, тому не можуть вплинути на рішення суду. На підставі викладеного, суд вважає, що заявлене відповідачем-2 клопотання є такими, що навмисно та безпідставно затягує розгляд справи, що може порушувати права та законні інтереси сторін у справі, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача -2 про призначення у справі почеркознавчої та судової технічної експертизи.

Відповідач-1 в судові засідання 16.02.2016 року та 18.02.2016 року не з'явився.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, юридичне місцезнаходження відповідача-1: 49000, АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у справі оголошується вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників позивача та відповідача-2, господарський суд , -

ВСТАНОВИВ:

01.06.2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач - орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" (відповідач-2 - орендар) укладено договір № 13 оренди окремої території та споруди, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар бере в тимчасове володіння окрему територію з вбудованими у землю резервуарами-накопичувачами для промислових відходів (далі за текстом -«об'єкт, що орендується» - спецмайданчик для складування відходів виробництва), що складається: Б - резервуар, бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., В - резервуар, бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Г - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м кв., А - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Е - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв., Д - резервуар бетонні, загальна площа 896,7 м.кв. Право власності на об'єкт оренди належить орендодавцю.

Відповідно до п. 5.1. Договору, розмір орендної плати за весь об'єкт, що орендується, у цілому складає 50 000,00 грн.

Відповідно до п. 5.2. Договору, орендна плата сплачується в безготівковому порядку з 01 по 10 число за поточний місяць на розрахунковий рахунок орендодавця, згідно рахунка.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що орендар зобов'язується своєчасно здійснювати орендні платежі.

Як зазначено у п. 9.1. Договору, за затримку внесення орендної плати орендар сплачує штраф у розмірі 50% від суми простроченої орендної плати, а також пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочки.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання акту прийому-передачі об'єкта, що орендується, підписаний двома сторонами, і діє до 07.10.16р. (п. 4.1. Договору).

Сторони є суб'єктами господарювання, тому відповідно до положень ст.ст. 4, 173-175 і 193 Господарського кодексу України до прав і обов'язків сторін, що виникли на підставі зазначеного договору і є господарськими зобов'язаннями, мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Пунктом 2 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Статтею 760 Цивільного кодексу України визначено, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до статті 762 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 286 Господарського кодексу України зазначено про те, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з приписами ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. (ст. 530 Цивільного кодексу України )

Згідно ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що позивач свої зобов'язання згідно умов договору, виконав належним чином.

З огляду на умови договору, щодо строку оплати орендних платежів, строк оплати є таким, що настав.

11.12.2015 року позивач направив на адресу відповідача-2 письмову вимогу, якою просив відповідача-2 здійснити оплату оренди за червень та грудень 2015 року.

Відповідач-2 зобов'язання, щодо повної та своєчасної оплати оренди майна належним чином не виконав.

Зобов'язання відповідача-2, щодо сплати орендних платежів передбачено умовами договору та нормами законодавства.

Відповідачем-2 сплату орендних платежів не здійснено, тобто порушено умови договору, який підписаний між сторонами.

Звертаючись до господарського суду позивач зазначає, що відповідач-2 не належним чином виконує свої обов'язки по Договору оренди № 13 щодо своєчасної оплати оренди за червень та грудень 2015 року, в зв'язку з чим у відповідача-2 перед позивачем виникла заборгованість з орендної плати в розмірі 100 000 грн. 00 коп., яка є доведеною матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Заперечення відповідача -2 щодо того, що договір оренди №13 є не чинним і що в платіжних дорученнях по перерахуванню коштів відповідачем-2 позивачу за оренду об'єкта, в призначенні платежу є помилка в даті та номері договору, не приймаються судом до уваги оскільки, як вбачається з наявних в матеріалах справи платіжних доручень №999 від 09.10.2015 року на суму 50 000 грн.; №937 від 10.09.2015 року на суму 50 000 грн., №904 від 27.08.2015 року на суму 10 000 грн., №896 від 13.08.2015 року на суму 10 000 грн., №891 від 12.08.2015 року на суму 30 000 грн., №1078 від 10.11.2015 року на суму 50 000 грн., №822 від 08.07.2015 року на суму 50 000 грн. (а.с. 104-110), згідно яких відповідачем-2 було неодноразово перераховано, на виконання зобов'язань за договором оренди №13 від 01.06.2015 року, платежі в якості погашення заборгованості за оренду об'єкту, що є підтвердженням схвалення юридичною особою правочину. Жодних претензій щодо оренди та вартості оренди від відповідача-2 до позивача не надходило. Укладений між ними Договір оренди № 13 є дійсним. Договір у встановленому законодавством порядку не розірваний та не визнаний недійсним.

Крім того, в матеріалах справи міститься копія договору оренди окремої території та споруди №3 від 28.02.2014 року, укладеного між позивачем та відповідачем-2 (а.с.53) та додаткова угода №2 від 08.04.2015 року до договору №3, якою сторонами було внесено зміни до п. 10.1 розділу 10 (підстави дострокового розірвання договору) та викладено п. 10.1. в наступній редакції: "Даний договір може бути розірваним в односторонньому порядку у наступних випадках: - у разі несплати або несвоєчасного внесення орендної плати; - у разі відчуження об'єкта оренди; - у разі нецільового використання об'єкта оренди; - у разі передачі в суборенду об'єкта без письмової згоди орендодавця. Про дострокове розірвання договору орендодавець повідомляє орендаря не пізніше 15 діб письмово, повідомленням (а.с.111). Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься лист позивача від 11.05.2015 року, щодо одностороннього розірвання договору оренди окремої території та споруди №3 від 28.02.2014 року.

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_7, яка засвідчена нотаріально 20.01.2016 року та зареєстрована у реєстрі за №21, відповідно до зазначеної заяви ОСОБА_7 сповістив, що 07.04.2015 року згідно наказу №158-К, був призначений на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" податковий номер 37600604, на посаді директора пропрацював до 12.05.2015 року, наказом №12/05-15 ОК з вказаної посади був звільнений; 08.04.2015 року ОСОБА_7, як уповноваженою особою - директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено та власноруч підписано додаткову угоду №2 до договору №3 оренди окремої території та споруди. Також ОСОБА_7 сповістив, що 11.05.2015 року отримав під особистий підпис лист-повідомлення про розірвання договору оренди окремої території та споруди №3 від 28.02.2014 року (а.с.103).

Також, суд не приймає до уваги твердження відповідача-2 про те, що бухгалтером відповідача-2 були допущені помилки та плутанина в документах, у зв'язку з чим в платіжних документах було помилково зазначено саме Договір оренди № 13 від 01.06.2015 року, з наступних підстав:

Метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства (ч. 1 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні").

За приписами ч. 3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи (ч. 8 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22, із змінами і доповненнями, внесеними постановою Правління Національного банку України від 9 квітня 2015 року N 221, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі.

Письмових доказів звернення до банку щодо відкликання платіжних доручень, відповідач-2 до суду не надав.

На підставі викладеного, господарський суд вважає, що відповідач-2 направив на адресу позивача листи з вих. № 233/1/08 від 28.08.15р. та з вих. № 292/1/10 від 12.10.15р. (а.с.61-62), в яких йдеться мова про невірно вказані у платіжних дорученнях призначення платежу, з метою уникнення відповідальності саме за договором оренди № 13. В той час, як позивач жодним чином не підтвердив, що погоджується з такими виправленнями.

На підставі наведеного заперечення відповідача є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Пунктом 9.1. Договору встановлено, що за затримку внесення орендної плати орендар сплачує штраф у розмірі 50% від суми простроченої орендної плати, а також пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, визначене статтею 610 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 9.1. Договору оренди № 13, за затримку внесення орендної плати орендар сплачує штраф у розмірі 50% від суми простроченої орендної плати, а також пеню у розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочки.

За неналежне виконання відповідачем-2 свого обов'язку щодо своєчасної оплати за оренду, позивачем на підставі п. 9.1 Договору оренди № 13 було нараховано штраф у розмірі 50 000,00 грн., розрахунок якого судом перевірений та визнаний таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки зобов'язання повинні виконуватись належним чином та в установлені строки.

Крім того, 01.07.15р. в забезпечення зобов'язань за договором оренди окремої території та споруди № 13 від 01.06.2015 року, між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач-1 -поручитель) було укладено Договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед орендодавцем за виконання усіх обов'язків ТОВ "Грін Арт" (відповідач-2-орендар), які виникли відповідно до Договору оренди окремої території та споруди від 01.06.2015 року (надалі - Основний договір), який було укладено між орендарем та орендодавцем.

Відповідно до п. 4.1. Договору поруки, поручитель відповідає перед орендодавцем за виконання зобов'язань орендарем по основному договору у сумі 50 000 грн. в місяць, а також за сплату штрафів та пені за прострочку виконання зобов'язання, передбаченого п. 9.1. основного договору.

11.12.2015 року позивач направив на адресу відповідача-1 письмову вимогу, якою просив відповідача-1 здійснити оплату оренди за червень та грудень 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Як зазначено вище, договором поруки встановлена солідарна відповідальність поручителя та боржника.

Частина 2 статті 554 Цивільного кодексу України передбачає, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За таких обставин та з урахуванням умов договору поруки позивач набув право вимоги до поручителя, як солідарного відповідача щодо погашення заборгованості за договором оренди окремої території та споруди № 13 від 01.06.2015 року у сумі заявлених позовних вимог.

Частиною першою статті 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідач-1 не надав до суду доказів виконання зобов'язання, забезпеченого порукою, а тому вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідача-1 заборгованості відповідача-2 за основним договором підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про правомірність солідарного стягнення з відповідачів боргу за оренду окремої території та споруди № 13 від 01.06.2015 року у розмірі 100 000 грн. та штрафу у розмірі 50 000 грн.

Заперечення відповідача-2 щодо недійсності договору поруки від 01.07.2015 року, оскільки про існування відповідача-1 відповідач-2 дізнався лише після пред'явлення позивачем даного позову до суду та те, що відповідач-1 не володіє жодною інформацією про фінансовий та майновий стан відповідача-2, та не знайом із специфікою господарювання відповідача-2, суд вважає необґрунтованими з наступних підстав:

Відповідно до ч. 2 статті 207, частини першої статті 547 та статті 553 Цивільного кодексу України договір поруки є чинним за умови його укладення у письмовій формі та підписання кредитором і поручителем.

За загальним правилом, волевиявлення боржника щодо укладення договору поруки не є обов'язковим, а відтак у силу статей 203, 215, 553 Цивільного кодексу України відсутність згоди боржника не є підставою для визнання недійсним договору поруки, укладеного поручителем та кредитором боржника. Аналогічна правова позиція викладена у п. 4.1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.14р. № 1.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що чинним законодавством України передбачено право позивача укладати договір поруки на забезпечення виконання зобов'язання, чим і скористався позивач.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 5000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані копія договору про надання правової допомоги від 17.09.15р. № 39/ФО, акт приймання-передачі від 14.12.2015р. за договором № 39/ФО про надання правової допомоги (адвокатських послуг) від 17.09.2015р., копію платіжного доручення № від 15.12.2015р., копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю та ордер №ДП 626000036 від 20.01.2016р., тощо.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 33 Правилах адвокатської етики, гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту.

Частиною другою статті 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (п.4.7 постанови пленуму Вищого господарського суду від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України").

Отже, витрати позивача на оплату послуг адвоката є однією зі складових частин судових витрат, а тому їх розподіл між сторонами у справі повинен визначатися судом відповідно до загальних правил, встановлених ч.5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, а розмір судового збору може покладатися судом на винну сторону.

Таким чином, солідарна відповідальність до судових витрат не застосовується, що відповідає ст. 541 Цивільного кодексу України, відповідно до якої солідарний обов'язок виникає у випадках встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання, а чинним господарським процесуальним законодавством не передбачено солідарного порядку стягнення судових витрат.

На підставі викладеного суд вважає, що оскільки між сторонами відсутній договір щодо солідарної сплати судових витрат, а вина у виникненні спору, як відповідача-1 так і відповідача-2 матеріалами справи підтверджена, судовий збір підлягає стягненню з відповідача-2, а витрати на послуги адвоката підлягають покладенню на відповідачів-1,2 у рівних частинах по 50% від загальної суми витрат на послуги адвоката.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 44, 43, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" (39617, вул. Бутиріна, 59, кім. 305, 307, 308, м.Кременчук, Полтавська обл., , р/р 7882 в КБ "Приватбанк", МФО 305229) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2, р/р НОМЕР_3 в КБ "Приватбанк", МФО 305229) солідарно грошові кошти в сумі 150 000 (сто п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., які є заборгованістю за червень, грудень 2015 року в розмірі - 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп., штрафу за червень, грудень 2015 року у сумі 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін Арт" (39617, вул. Бутиріна, 59, кім. 305, 307, 308, м.Кременчук, Полтавська обл., , р/р 7882 в КБ "Приватбанк", МФО 305229) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2, р/р НОМЕР_3 в КБ "Приватбанк", МФО 305229) витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п'ятдесят) грн .00 коп., а також витрати за надання правової допомоги в розмірі 2 500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (49000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2, р/р НОМЕР_3 в КБ "Приватбанк", МФО 305229) витрати за надання правової допомоги в розмірі 2 500 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено

Суддя С.П. Панна