ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.02.16р. Справа № 904/13/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнівест Медіа", м. Фастів Київської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БНС Групп", м. Дніпропетровськ

про стягнення 30 454, 59 грн за договором № 21211/21224р на надання рекламних послуг від 02.04.2015.

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнівест Медіа" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БНС Групп" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 22400,00 грн, пені у сумі 5304,81 грн, 3% річних у сумі 296,41 грн та інфляційних витрат у сумі 266,01 грн, нарахованих з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору № 21211/21224р на надання рекламних послуг, укладеного між сторонами 02.04.2015.

26.01.2016 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог від 20.01.2016, у якій просить суд стягнути з відповідача 22400,00 грн заборгованості, 7059,99 грн пені, 416,08 грн 3% річних та 578,52 грн інфляційних нарахувань.

Суд розглянувши заяву про збільшення позовних вимог дійшов висновку, що вона не суперечить приписам ст. 22 ГПК України, а тому врахована при вирішенні спору.

Представник позивача до судового засідання, призначеного на 18.02.2016, не з'явився.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Від відповідача конверт з ухвалою суду повернувся на адресу господарського суду з відміткою поштового відділення "за закінченням терміну зберігання".

З огляду на викладене суд керується ч.1 ст.64 ГПК України, у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Аналогічна позиція викладена у п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" де зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвали суду були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2015 між ТОВ "Юнівест Медіа" (далі - позивач, рекламіст) та ТОВ "БНС ГРУПП" (далі - відповідач, рекламодавець) було укладено договір про надання рекламних послуг № 2121/21224р (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого рекламіст зобов'язався на замовлення рекламодавця надавати послуги з розміщення рекламно-інформаційних матеріалів на сторінках журналу "Тваринництво та ветеринарія", а рекламодавець зобов'язується прийняти та оплатити вартість наданих рекламістом послуг на умовах договору.

Ціна вартості послуг за цим договором вказується в додатках до договору, які є його невід'ємною частиною (п.4.1 договору).

Додатком № 1 від 02.04.2015 до договору сторони погодили, що оплата послуг з розміщення реклами на сторінках журналу "Тваринництво та ветеринарія" № 04/2015 за квітень 2015 року здійснюється рекламодавцем до 20.04.2015 у сумі разом з ПДВ 20% - 6 160, 00 грн та № 05/2015 - № 12/2015 з травня по грудень 2015 року - до 20 числа місяця виходу реклами, що разом з ПДВ 20% становить 30 800, 00 грн. Загальна сума за цим договором становить 66 960, 00 грн.

Додатком № 2 від 26.05.2015 до договору сторони погодили, що оплата послуг з розміщення реклами на сторінках журналу "Тваринництво та ветеринарія" № 06/2015 за червень 2015 року здійснюється рекламодавцем до 30.04.2015 у сумі разом з ПДВ 20% - 10 080, 00 грн.

На виконання умов договору позивачем були надані послуги з розміщення рекламно-інформаційних матеріалів відповідача на сторінках журналу "Тваринництво та ветеринарія", які прийняті відповідачем, що підтверджується підписаними з обох сторін актами надання послуг (виконання робіт), а саме:

акт надання послуг (виконання робіт) від 10.04.2015 згідно рахунку №21211/21224р до договору за № 04/2015 журналу на суму 6 160, 00 грн разом з ПДВ;

акт надання послуг (виконання робіт) від 12.05.2015 згідно рахунку №21211/21295р до договору за № 05/2015журналу на суму 6 160, 00 грн разом з ПДВ;

акт надання послуг (виконання робіт) від 05.06.2015 згідно рахунку № 21211/21503р до договору за № 06/2015 журналу на суму 6 160, 00 грн разом з ПДВ.

акт надання послуг (виконання робіт) від 05.06.2015 згідно рахунку та № 21211/21519р до договору за № 06/2015 журналу на суму 10 080, 00 грн разом з ПДВ.

Загальна сума наданих послуг відповідачу складає 28 560, 00 грн.

Зауважень та претензій щодо строків, обсягу та/або якості наданих послуг відповідач не заявляв, але оплату за надані рекламні послуги здійснив частково, перерахувавши 21.05.2015 позивачеві 6 160, 00 грн за розміщення реклами у журналі "Тваринництво та ветеринарія" лише за № 05/2015.

Таким чином, відповідач в порушення умов договору не здійснив повну оплату послуг за надані послуги за період з 21.04.2015 по 16.11.2015, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 22 400, 00 грн, що і стало причиною звернення позивача з цим позовом до суду.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач заявив до стягнення 22 400, 00 грн основного боргу за невиконання грошового зобов'язання за договором, а також нарахував пеню у сумі 5 304, 81 грн, 3% річних у сумі 296, 41 грн та інфляційні втрати у сумі 266, 01 грн. Заявою від 20.01.2016 позивач збільшив позовні вимоги, а отже предметом цього спору є стягнення 22 400, 00 грн основного боргу, пеня у сумі 7 059, 99 грн, 3% річних у сумі 416, 08 грн та інфляційні втрати у сумі 578, 52 грн.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором надання послуг, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт надання послуг позивачем відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений договором строк заборгованість за надані послуги в сумі 22 400, 00 грн не оплатив, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відносно вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 5 304, 81 грн суд зазначає наступне.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.5. договору передбачено, що у разі порушення строків оплати за цим договором, рекламодавець сплачує рекламісту пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від суми невиконаних та/або неналежно виконаних зобов'язань, без обмеження строку сплати пені.

Перевіривши розрахунок пені на суму 7 059, 99 грн за загальний період з 21.04.2015 по 20.01.2016 суд дійшов висновку про її обґрунтованість.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за загальний період з 21.04.2015 по 20.01.2016 у загальній сумі 416, 08 грн та інфляційних нарахувань за загальний період з квітня 2015 року по грудень 2015 року включно у сумі 578, 52 грн, перевіривши які суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а саме слід стягнути з відповідача заборгованість у сумі 22 400, 00 грн, пеню у сумі 7 059, 99 грн, 3% річних у сумі 416, 08 грн та інфляційні нарахування у сумі 578, 52 грн.

Витрати по сплаті судового збору згідно ст.ст.44 та 49 ГПК України покладаються на відповідача у сумі 1 378, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БНС Групп" (49000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код 38677264) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнівест Медіа" (08500, Київська область, м. Фастів, вул. Поліграфічна, буд. 10, ідентифікаційний код 33257927) заборгованість у сумі 22 400, 00 грн, пеню у сумі 7 059, 99 грн, 3% річних у сумі 416, 08 грн, інфляційні нарахування у сумі 578, 52 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1 378, 00 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 22.02.2016.

Суддя В.Д. Воронько