ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2016 р.Справа № 922/6460/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ФГ "Альфа" с. Одноробівка
до ФОП ОСОБА_1, с. Одноробівка
про стягнення 551726,63 грн.
за участю представників:

позивача - Іванова Н.В., довіреність № 0810 від 08.10.2015 року;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_1 (далі - відповідач) звернулось ФГ "Альфа" (далі - позивач). У позові останній просив суд стягнути з відповідача на свою користь 159345,00 грн. вартості отриманого товару, 318690,00 грн. штрафу, 68518,37 грн. інфляційних втрат, 5173,26 грн. 3 % річних. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору купівлі-продажу №0705, укладеного між сторонами 07.05.2014 року. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 21.12.2015 року було порушено провадження у справі та її розгляд був призначений на 26.01.2016 року о 10:00год.

Представник позивача в судовому засіданні 10.02.16р. підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні 10.02.16р. не скористався, причину неявки не повідомив, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Справа розглядається згідно ст. 75 ГПК України, за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

07 травня 2014 року між ФГ "АЛЬФА" (Продавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) був укладений Договір №0705 купівлі-продажу товарів (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Продавець зобов'язувався передати у власність Покупцеві товарно-матеріальні цінності згідно актів прийому-передачі товару (надалі Товар), а Покупець зобов'язувався прийняти та оплатити цей Товар згідно умов договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору Продавець зобов'язаний не пізніше 20-ти днів з моменту підписання Договору передати Товар Покупцю за актом приймання-передачі.

Відповідно до п. 2.2. Договору Покупець зобов'язаний прийняти товар і повністю розрахуватися за нього у строк до 01.11.2014 року.

Розділом 3 Договору встановлено відповідальність Сторін за порушення Договору і вирішення спорів. Зокрема, пунктом 3.4 встановлено матеріальну відповідальність Покупця перед Продавцем за несвоєчасний розрахунок за отриманий Товар, розмір якої залежить від терміну прострочення оплати:

- у разі прострочення платежу не більше двох тижнів, Покупець сплачує Продавцеві штраф у розмірі 50 % від несплаченої суми;

- у разі, якщо прострочка оплати тривала не більше одного місяця, Покупець сплачує Продавцеві штраф у розмірі 100 % від несплаченої суми;

- у разі, якщо прострочка оплати тривала більше одного Покупець сплачує Продавцеві штраф у розмірі 200 % віл несплаченої суми.

Позивач належним чином виконав свої зобов'язання за Договору, що підтверджується: 1) Актом прийому-передачі майна №1 до договору №0705 від 07.05.2014 року (далі - Акт №1). Згідно Акту №1 Продавець передав, а Покупець прийняв наступне майно: Трактор колісний ЮМЗ-6; 2004 року випуску, заводський №311069, двигун №21-04966 за ціною 40145, 00 грн. Зауважень щодо якості і кількості майна у сторін немає. 2) Актом прийому-передачі майна №2 до договору №07 05 від 07.05.2014 року (далі Акт №2). Згідно Акту №2 Продавець передав, а Покупець прийняв наступне майно: селітра (10 тон). Ціна 36000,00 грн.; діамофос (4 тони). Ціна 25200 грн.; солярка (4000 літрів). Ціна 58000,00 грн. Зауважень щодо якості і кількості майна у сторін були відсутні.

Таким чином, Покупець отримав у власність від Продавця Товар на суму 159345,00 гривень.

Відповідач до цього часу не сплатив Позивачеві вартість отриманого у власність Товару.

Згідно п. 2.2. Договору Покупець зобов'язаний прийняти Товар і повністю розрахуватися за нього у строк до 01.11.2014 року.

Таким чином, Покупець повинен був сплатити Продавцеві грошову суму у розмірі 159345,00 грн. до 01.11.2014 року включно.

Враховуючи вищевикладене, сума заборгованості Покупця перед Постачальником за отриманий Товар згідно Договору №0705 купівлі-продажу товарів від 07.05.2014 року складає 159345,00 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані позивачем та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договір та інші правочини та юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт господарювання (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вичинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкту (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив 159345,00 грн. заборгованості та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би підтверджував сплату заборгованості за договором, суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 159345,00 грн. заборгованості, правомірні та обґрунтовані, такі, що не спростовані відповідачем, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Пунктом 3.4. договору сторони передбачили, що за порушення строку оплати товару покупець сплачує на користь продавця штраф у такому розмірі: 200% від несвоєчасно сплаченої суми, якщо прострочка оплати тривала більше одного місяця.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача штраф у сумі 318690,00грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 5173,26 грн. та інфляційних втрат в розмірі 68518,37 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Суд, перевіривши розрахунок Позивача, перевіривши період нарахування останнім вказаної суми 3% річних, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а тому підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі в сумі 5173,26 грн.

Що стосується заявленої вимоги Позивача про стягнення з відповідача 68518,37 грн. суми інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

В інформаційному листі від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським суд України у розгляді справ окремих норм матеріального права" сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (постанова Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30). В силу приписів статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат визнав їх вірно розрахованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, та стягненню підлягає сума інфляційних втрат в розмірі 68518,37 грн.

Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про правомірність та обгрунтованість вимог позивача, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 526, 612, 530, 548, 625 Цивільного кодексу України; ст.ст. 175, 179, 180, 188, 189, 190, 193, 197, 203, 216-218, 222, 224, 226, 229, 230 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 43, 44, 47-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (62210, АДРЕСА_1, Ідент. номер НОМЕР_1) на користь Фермерського господарства "АЛЬФА" (62210, Харківська область, Золочівський район, село Одноробівка, вул. Тіткова,60 , п/р 6 в "Райффайзен Банк Аваль", м. Київ, МФО 380805) основну заборгованість в сумі 159345,00 грн., штраф в сумі 318690,00 грн., інфляційні втрати в сумі 68518,37 грн., 3% річних в сумі 5173,26 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 8275,90 грн.

Видати наказ після набрання рішення законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.02.2016 р.

Суддя Л.В. Шарко