ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа № 925/2064/15

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого - судді Довганя К.І., секретарем судового засідання Петрик І.О. за участю представників: позивача -не з'явився , відповідача - ОСОБА_1, ОСОБА_2 за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний Млин" до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Маяк" про визнання договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про визнання договору купівлі - продажу №68/п від 22.05.2015р. недійсним.

В обґрунтування позову позивач вказав, що спірний договір від імені ТОВ "Столичний млин" підписаний не директором ОСОБА_3, а іншою невстановленою особою.

Представник позивача про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували повністю. Заперечення вмотивовано тим, що спірний договір виконувався його сторонами, а саме відповідачем передано позивачу весь обсяг визначеного цим договором товару-пшениця 2-го класу, а останній здійснював його часткову оплату.

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення представників відповідачів, господарський суд встановив наступне.

22.05.2015 року між відповідачем та позивачем було укладено договір купівлі - продажу №68/п, відповідно до умов якого позивач зобов'язується поставити позивачу зерно пшениці, а позивач - прийняти та оплатити товар.

З тексту договору вбачається, що від імені позивача його підписано директором ОСОБА_3, від імені відповідача директором ОСОБА_4 Підписи вказаних осіб скріплено печатками товариств.

На виконання вказаного договору відповідач передав позивачу товар, а саме пшеницю 2-го класу, що підтверджується видатковими накладними

Отриманий товар позивач частково оплатив, про що свідчать банківські виписки по руху коштів відповідача.

Відповідно до ст.179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарське-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з частиною 1 статті 207 Господарського кодексу України Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути, на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади, визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення).

Ст..ст. 202, 203, 204, 215 ЦК України містять наступні приписи. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ст.241ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Виходячи із фактичних обставин справи та приписів наведеного вище законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Сторони уклали договір купівлі-продажу від 22.2015. Після укладення договору сторони приступили до його виконання, що свідчить про подальше схвалення цього правочину.

Таким чином посилання позивача на те, що цей договір від його імені підписано не уповноваженою особою не може свідчити про його недійсність.

Відповідно до приписів ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інших підстав для визнання спірного договору не дійсним позивач суду не назвав.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність підстав для визнання не дійсним спірного договору, а тому у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 49,82-85 ГПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 18.02.2016р.

Суддя К.І.Довгань