РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа № 910/15624/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Союз»

до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк»

про визнання недійсними окремих положень кредитного договору

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Лінніченко І.В. (представник за довіреністю);

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ТОВ «Компанія «Агро-Союз» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» про визнання недійсними положень п.п. 3.5, 3.8, розділу VII Кредитного договору № 5/11/к від 24.10.2011.

Позовні вимоги обґрунтовуються невідповідністю зазначених положень договору вимогам діючого законодавства, зокрема ч. 3 ст. 346 Господарського кодексу України, ч. 1 ст. 1054, ч.ч. 4-5 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України та ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», оскільки вказані положення кредитного договору, які передбачають підвищення відсоткової ставки за кредитним договором є штрафною санкцією (пеня) яка передбачена за не грошове зобов'язання. Також вказав на відсутність у положеннях кредитного договору порядку розрахунку змінюваної процентної ставки.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсними зазначені положення договорів.

Позивач явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча про час та місце його проведення сповіщений у встановленому законом порядку.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позов, зокрема зазначив, що застосування передбаченої положеннями кредитного договору підвищеної процентної ставки за порушення позичальником умов договору не може бути розцінене у якості штрафної санкції, зокрема, пені, а є лише заходом стимулювання позичальника до дотримання умов договору. Крім того, відповідач заперечив проти тверджень позивача щодо погодження сторонами змінної процентної ставки за договором, та з огляду на викладені доводи, зазначив про відсутність підстав для визнання спірних положень договору недійсними.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Судом встановлено, що 24.10.2011 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - відповідач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Союз» (далі - позивач, позичальник) укладено Кредитний договір № 5/11/к (далі - кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язався відкрити позичальнику відновлювану кредитну лінію з загальним лімітом в сумі 20000000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в межах строку кредитування, в розмірі 17 % річних.

У подальшому сторонами неодноразово вносилися зміни та доповнення до кредитного договору шляхом укладення договорів: про внесення змін та доповнень № 1 від 25.11.2011; про внесення змін № 2 від 23.08.2012; про внесення змін та доповнень № 3 від 26.09.2013; про внесення змін та доповнень № 4 від 05.11.2013; про внесення змін та доповнень № 5 від 31.03.2014.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено базову відсоткову ставку за користування кредитом: в межах строку кредитування з 24.10.2011 по 22.08.2012 в розмірі 17 %; в межах строку кредитування з 23.08.2012 по 25.09.2013 в розмірі 20 %; в межах строку кредитування з 26.09.2013 по 23.02.2015 в розмірі 22 %.

Згідно з п. 3.5 кредитного договору, за користування кредитними коштами, що не повернуті в строки/терміни, передбачені кредитним договором (прострочена заборгованість), а саме в період з 24.10.2011 по 22.08.2012 процентна ставка встановлюється в розмірі 22 % річних, в період з 23.08.2012 по 25.09.2013 - процентна ставка встановлюється в розмірі 25 % річних, а починаючи з 26.09.2013 процентна ставка встановлюється в розмірі 27 % річних.

Пунктом 3.8 кредитного договору встановлено, що за взаємною домовленістю сторін, у разі невиконання позичальником умов п. 4.1 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитними коштами в межах строку кредитування з 24.10.2011 по 22.08.2012 встановлюється в розмірі 20 % річних, в межах строку кредитування з 23.08.2012 по 25.09.2013 встановлюється в розмірі 23 % річних, в межах строку кредитування з 26.09.2013 по 23.02.2015 в розмірі 25 % річних.

Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, позичальник зобов'язаний забезпечити щомісячне спрямування виручки від реалізації у національній та/або іноземній валюті, на свої рахунки, відкриті в банку, в обсягах, пропорційних питомій вазі кредитної заборгованості позичальника перед банком у загальному обсязі заборгованості позичальника за кредитними операціями перед іншими банками.

В той же час, на думку позивача, положення п.п. 3.5, 3.8 кредитного договору не відповідають вимогам діючого законодавства, зокрема положенням ч. 3 ст. 346 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, оскільки настання обов'язку позичальника сплатити відсотки за підвищеною відсотковою ставкою безпосередньої пов'язане із порушенням ним грошових зобов'язань за договором, а відтак, має бути розцінене, як стягнення неустойки (пені), в той час як положення п. 4.1 кредитного договору передбачають виконання позичальником негрошового зобов'язання, що унеможливлює застосування до порушника санкції у вигляді стягнення неустойки.

Крім того, позивач зазначив, що стягнення пені в розмірах, передбачених положеннями п. 3.5 кредитного договору, суперечить вимогам ст. 2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Додатково позивач зауважив, що розділ VII кредитного договору не містить порядку розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, який дозволив би визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, а також мінімального розміру збільшення процентної ставки, що суперечить вимогам 1056 Цивільного кодексу України.

Зазначені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання положень п.п. 3.5, 3.8, розділу VII кредитного договору недійсними.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що з моменту укладення сторонами кредитного договору, сторонами неодноразово вносилися зміни та доповнення до умов зазначених договорів.

Відтак, при укладенні кредитного договору та договорів про внесення змін та доповнень до нього, позичальник в повній мірі ознайомився з їх змістом, порядком та умовами здійснення платежів за договором, погодився з ними і визнав обов'язковими для виконання, прийнявши на себе ризик настання негативних наслідків невиконання умов договору, зокрема, передбачених п.п. 3.5, 3.8 кредитного договору.

Статтею 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні операції полягають у розміщенні банками від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

За таких обставин, встановлення відповідачем та погодження позивачем обов'язку сплати відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у випадку порушення умов договору, як прояв волі сторін договору, у повній мірі відповідає вимогам діючого законодавства.

В той же час, всупереч твердженням позивача, сплата позичальником відсотків за підвищеною відсотковою ставкою у разі порушення умов договору за своєю правовою природою є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка виступає не лише способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм господарсько-правової відповідальності.

Зазначена обставина додатково підтверджується тим фактом, що спірні пункти (п.п. 3.5, 3.8) розміщені у розділі ІІІ кредитного договору, «Умови кредитування», в той час як зобов'язання позичальника зі сплати пені у разі порушення умов договору зафіксоване сторонами у п. 6.3 розділу VI кредитного договору, «Відповідальність за неналежне виконання договору».

З огляду на викладене, положення п.п. 3.5, 3.8 кредитного договору не підлягають узгодженню із нормами глави 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов'язання» та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Стосовно тверджень позивача щодо невідповідності положень розділу VII кредитного договору вимогам ч.ч. 4-5 ст. 1056-1 ЦК України, слід зазначити таке.

Відповідно до положень ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Як вбачається зі змісту наведених положень, суть застосування змінюваної процентної ставки полягає у наділенні кредитора правом самостійно, із дотриманням погодженої сторонами періодичності, змінювати процентну ставку за кредитним договором.

В той же час, умовами спірного договору передбачено застосування чітко визначеного розміру процентної ставки та можливість підвищення процентної ставки до заздалегідь визначених меж у разі порушення позичальником платіжної дисципліни.

Таким чином, можливість підвищення процентної ставки за умовами спірного договору у повній мірі залежить від волі позичальника. Кредитор, в свою чергу, не наділений правом на самостійну її зміну.

З огляду на викладене, твердження позивача щодо погодження сторонами змінюваної процентної ставки за умовами договору є хибними та матеріалами справи не підтверджені.

Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що при укладенні кредитного договору сторони не були позбавлені права на вільний вибір контрагентів та визначення умов договору, на свій розсуд та з власної волі узгодили умови правочину, та, відповідно, прийняли на себе обов'язок виконання умов укладеного договору.

Оцінивши викладені сторонами доводи, суд дійшов висновку, що твердження позивача, наведені у позовній заяві, свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по спірним положенням договорів, що не може бути визнано підставою для визнання таких положень недійсним.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав суду належних доказів на підтвердження того, що в момент укладення сторонами договорів не були дотримані вимоги, встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а обставини, викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

За таких обставин, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутність підстав для визнання недійсними п.п. 3.5, 3.8, розділу VII Кредитного договору № 5/11/к від 24.10.2011.

На виконання вимог ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписаний 22.02.2016

Суддя Я.В. Маринченко