КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р. Справа№ 910/27732/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Чорногуза М.Г.

секретар судового засідання: Прищепа А.О.,

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача - Ліповуз Д.І. (за дов. №01/340-49 від 04.01.2016 року);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року

у справі №910/27732/15 (суддя О.С. Комарова)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія", м. Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант", м. Київ

про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 38 390,80 грн., -

ВСТАНОВИВ:

27.10.2015 року Приватне акціонерне товариство "Українська пожежно-страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 38 390,80 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року позов задоволено повністю. Суд вирішив стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на користь Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" грошові кошти: основний борг у сумі 38 390,80 грн. та судовий збір - 1 218,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належними доказами доведено, а відповідачем не спростовано обґрунтованість позовних вимог про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за Договором добровільного майнового страхування наземних транспортних засобів в порядку регресу.

Не погодившись із вказаним рішенням, Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить змінити рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року по справі №910/27732/15, стягнути з відповідача на користь позивача 15 988, 88 грн. страхового відшкодування та 507, 28 грн. судового збору.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Скаржник вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги, що розрахунок страхового відшкодування має здійснюватися відповідно до визначеної звітом з оцінки транспортного засобу вартості його відновлювального ремонту з урахуванням зменшення суми за рахунок коєфіцієнту фізичного зносу цього транспортного засобу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.01.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року у справі №910/27732/15 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 17.02.2016 року.

В судове засідання, призначене на 17.02.2016 року, з'явився представник відповідача, надав усні пояснення по суті спору, відповів на запитання суду. Не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника позивача. Вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника позивача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09.09.2014 року між приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (Страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Пожежне спостерігання" (Страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (Автокаско) №АЗ- 036/011/140000126 (далі по тексту - Договір) (а.с. 18-23), у відповідності до п.5. якого предметом цього договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, та які пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом, вказаним в п.7 цього Договору, який пройшов реєстрацію в ДАІ або в інших компетентних органах, має індивідуальний (заводський) номер кузова (двигуна, шасі) і належить йому на правах власності, повного господарського відання, оперативного управління або на інших законних підставах, а також додатковим обладнанням до нього, згідно з обраною програмою страхування.

Згідно з п.7 Договору, об'єктом добровільного страхування є транспортний засіб "BMW Х-5" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рік випуску 2007.

З матеріалів справи вбачається, що 03.06.2015 року по 40-річчя Жовтня в м. Києві стався страховий випадок, а саме: відбулося зіткнення автомобіля "Toyota Camry", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, що знаходився під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням страхувальника.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль "BMW" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було пошкоджено, що підтверджується довідкою органами МВС України (а.с. 34).

Відповідно до постанови Голосіївського районного суду міста Києва від 18.06.2015 року у справі №752/9755/15-п (а.с. 37), визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень 00 копійок.

Згідно зі Страховим актом №КАСКО/036/000/15/1129 (аварійний сертифікат) від 18.05.2015 року (а.с. 13) вартість відновлювального ремонту, без урахування фізичного зносу деталей у відповідності до рахунку-фактури №К-00000155 від 08.06.2015 року складає 62 500,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується колегія суддів, що Українською інвестиційно-будівельною компанією НОВОГРАД застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу "Toyota Camry", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, шляхом укладення з відповідачем полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/4380088 (а.с. 40).

За наслідками шкоди, понесеної в результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачем, згідно з договором добровільного страхування наземного транспортного засобу №АЗ-036/011/140000126 від 19.09.2014 року (а.с. 18-23) було виплачено страхове відшкодування в розмірі 62 500,00 грн. у відповідності до платіжного доручення №43003 від 19.06.2015 року (а.с. 14).

У відповідності до ст. 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною 1 статті 990 Цивільного кодексу України встановлено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 27 Закону України "Про страхування" визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, у даному правовідношенні відбувся перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування (на підставі договору добровільного страхування) до страховика перейшло право вимоги до заподіювача шкоди, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем.

13.08.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідача претензію вих.№3558/7 (а.с. 9-10), у відповідності до якої позивач просив перерахувати у добровільному порядку протягом 30 днів з моменту отримання цього листа сплачене ПрАТ "УПСК" страхове відшкодування за пошкоджений застрахований автомобіль, що складає 62 500,00 грн.

Згідно з платіжним дорученням №14813 від 14.09.2015 року (а.с. 67) відповідачем було перераховано на рахунок позивача 11 109,20 грн. страхового відшкодування в порядку регресу згідно страхового акту №ЦВ/15/0916 за договором страхування №АЕ- від 12.05.2015 року.

15.09.2015 року відповідачем було направлено на адресу позивача лист - відповідь №12/3263 (а.с. 11), у відповідності до якого ТДВ СК "Альфа-Гарант" приймає до уваги Звіт про вартість матеріального збитку №12545, який відображає реальну оцінену вартість відновлювального ремонту автомобіля, оскільки виконаний у відповідності до норм Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Відповідно до вище приведеного, на думку відповідача, сума, яка має бути сплачена ПрАТ "УПСК" в порядку регресу складає 11 109,20 грн.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з тим, що страхувальнику позивача було завдано майнової шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась через порушення правил дорожнього руху водієм, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем за полісом №АЕ/4380088, а відповідачем, в свою чергу, не виплачено страхове відшкодування в розмірі 38 390,80 грн. (50 000,00 грн. ліміт відповідальності страховика по договору обов'язкового страхування - 500 грн. франшиза - 11 109,20 грн. сума, сплачена відповідачем у добровільному порядку).

Відповідно до п.22.1 до ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

Зважаючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що до позивача перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до відповідача як страхувальника цивільної відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації водієм ОСОБА_3 транспортного засобу "Toyota Camry", державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Враховуючи зазначене, з урахуванням укладення відповідачем з Українською інвестиційно-будівельною компанією НОВОГРАД полісу страхування цивільно-правової відповідальності №АЕ/4380088, відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати завдану ОСОБА_3 шкоду, заподіяну майну третіх осіб, внаслідок експлуатації транспортного засобу "Toyota Camry", державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно п. 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

З матеріалів справи вбачається, що полісом №АЕ/4380088 встановлено франшизу 500,00 грн., ліміт за шкоду майну 50 000,00 грн.

Вартість матеріального збитку автомобіля "BMW" державний реєстраційний номер НОМЕР_1, визначено на підставі рахунку-фактури Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 №К-00000155 від 08.06.2015 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля склала 62 500,00 грн.

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу (постанова Верховного суду України від 15.04.2015 року у справі №910/7163/14).

Враховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми страхового відшкодування за шкоду, заподіяну внаслідок експлуатації водієм ОСОБА_3 транспортного "Toyota Camry", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у сумі 38 390,80 грн. з розрахунку: 50 000,00 грн (оцінена шкода) - 11 109,20 грн (сплачена заборгованість відповідачем) - 500,00 грн. (франшиза).

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, однак, які не впливають на результат розгляду справи.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року у справі №910/27732/15.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року у справі №910/27732/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.12.2015 року у справі №910/27732/15 залишити без змін.

3. Справу №910/27732/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

М.Г. Чорногуз