РІШЕННЯ

16.02.2016Справа №910/174/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/174/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Коростень,

до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», м. Київ,

про стягнення 100 000 грн.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 30.01.2016 № б/н);

відповідача - Мельник О.П. (довіреність від 04.01.2016 № б/н).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення із товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - Товариство) про стягнення 100 000 грн. безпідставно перехованих грошових коштів на підставі платіжних доручень від 09.10.2015 № 1011 на суму 49 000 грн. та № 1012 на суму 51 000 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2016 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 02.02.2016.

02.02.2016 відповідач подав суду клопотання про долучення до матеріалів справи документів на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі та відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що грошові кошти позивач перераховував на виконання умов договорів фінансового лізингу від 09.10.2015 № 000655 та № 000656.

У судовому засіданні 02.02.2016 було оголошено перерву до 16.02.2016 відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

16.02.2016 позивач подав лист, в якому повідомив про те, що під час укладення договорів лізингу дружина ФОП ОСОБА_1 не була присутня та письмової або усної згоди на укладення вказаних правочинів не надавала.

Представник позивача у судовому засіданні 16.02.2016 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 16.02.2016 надав пояснення по суті спору, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

У судовому засіданні 16.02.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

09.10.2015 ОСОБА_1 (лізингоодержувач) і Товариством (лізингодавець) укладено договори фінансового лізингу № 000655 та № 000656 (далі - Договори), за умовами яких:

- лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених Договорами. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах Договорів та згідно з положеннями чинного законодавства України (пункту 1.3 Договорів);

- підписанням Договорів та додатків до них є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договорів та додатків до них. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення Договорів (пункт 17.2 Договорів);

- підписанням Договорів та додатків до них лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що Договори укладені в інтересах сім'ї та товар який буде придбаний на підставі Договорів буде використовуватися на потреби сім'ї (пункт 17.3 Договорів).

Договір підписано від ОСОБА_1 та представниками відповідача на підставі довіреностей та скріплено печаткою Товариства.

09.10.2015 ФОП ОСОБА_1 перерахував Товариству грошові кошти у сумі 100 000 грн., що підтверджується такими платіжними дорученнями: від 09.10.2015 № 1011 на суму 49 000 грн. (призначення платежу: «авансовий платіж згідно Договору Фінансового лізингу № 000655 від 09.10.2015р»); від 09.10.2015 № 1012 на суму 51 000 грн. (призначення платежу: «авансовий платіж згідно Договору Фінансового лізингу № 000656 від 09.10.2015р»).

Позивач вказує на відсутність господарських правовідносин, що ґрунтуються на правочинах та те, що вказані грошові кошти були перераховані відповідачу як суб'єктом підприємницької діяльності, а Договори укладені з відповідачем в якості фізичної особи.

Позивач вказує, що звертався до відповідача з вимогою (лист від 30.10.2015) повернути помилково сплачені грошові кошти, яка була залишена без належного реагування.

Відповідач 23.11.2015 надіслав відповідь, в якій відмовився повертати грошові кошти, посилаючись на відсутність підстав для повернення.

У свою чергу, Товариство заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що грошові кошти були отримані на виконання Договорів, а тому підстав для повернення грошових коштів у порядку статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не має.

Частинами першою - третьою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Судом встановлено, що платіжні доручення були оформлені ОСОБА_1 як фізичною особою підприємцем, що вбачається з графи платник.

Разом з тим, зі змісту Договорів вбачається, що вони укладені ОСОБА_1 як фізичною особою.

Крім того, в Договорах немає посилання на статус ОСОБА_1 як суб'єкта підприємницької діяльності та його підпис не скріплено печаткою.

З пунктів 17.2 та 17.3 Договорів вбачається, що правочини укладалися фізичною особою в інтересах сім'ї та предмет лізингу буде використовуватися на потреби сім'ї, а не для господарської діяльності позивача як суб'єкта підприємницької діяльності.

Отже, грошові кошти були перераховані ФОП ОСОБА_1 безпідставно, а саме на виконання умов Договорів, які були укладені фізичною особою - громадянином.

Згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, фізична особа після її державної реєстрації наділяється статусом підприємця лише для здійснення певної господарської діяльності, спрямованої на отримання прибутку. У всьому іншому, що не стосується такої діяльності, вона залишається звичайним громадянином з правами і обов'язками, наданими їй Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 128 ГК України передбачено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Під час здійснення господарської діяльності фізичні особи - підприємці реалізують свою господарську компетенцію, тобто сукупність господарських прав та обов'язків. При цьому решта прав та обов'язків фізичної особи, що становлять її правоздатність як людини, набуваються та виконуються нею поза межами здійснення нею господарської діяльності, в порядку реалізації нею її цивільної дієздатності, передбаченої Цивільним кодексом України, та регулюються ним. Останнє випливає зі змісту ч. 3 ст. 45 ГК України, відповідно до якої щодо громадян положення цього кодексу поширюються на ту частину їх діяльності, яка за своїм характером є підприємницькою.

Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ст.1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, чч.1, 2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього кодексу.

Зобов'язання повинно належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Згідно з ч. 5 ст. 139 ГК України коштами у складі майна суб'єктів господарювання є гроші у національній та іноземній валюті, призначені для здійснення товарних відносин цих суб'єктів з іншими суб'єктами, а також фінансових відносин відповідно до законодавства.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з чч.1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З огляду на положення ч.1 ст.207 ЦК України наявність письмових документів свідчить про волю сторін на лізинг трактора для забезпечення побутових потреб лізингоодержувача , а не потребами пов'язаними з підприємницькою діяльністю.

Факт неналежного виконання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачем щодо своєчасної оплати та обов'язку придбання предмету лізингу зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин.

Отже, системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.3 ст.45 , ст.ст. 50-52, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинні договори укладені між фізичною особою та лізингодавцем з метою задоволення побутових потреб сім'ї лізингоодержувача не є достатньою та належною правовою підставою для виникнення господарських правовідносин між суб'єктами підприємницької діяльності в т.ч. і щодо проведення розрахунків за зазначеними правочинами.

Таким чином, відповідач отримав грошові кошти від фізичної особи підприємця безпідставно, так як належним платником і лізингоодержувачем є саме фізична особа - громадянин.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (01601, м. Київ, вул. Шовковична, 42-44; ідентифікаційний код: 39733392) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків: НОМЕР_1): 100 000 (сто тисяч) грн. грошових коштів та 1 500 (одну тисячу п'ятсот) грн. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 22.02.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук