РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/14220/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

фізична особа ОСОБА_1

Про стягнення 2 565 410,96 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Шалашова В.І. представник за довіреністю № 342 від 21.12.15.

Від відповідача: не з'явився

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-Банк" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (далі - відповідач) про стягнення 2 565 410,96 грн., з яких: 2 300 000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 265 410,96 грн. - заборгованість за процентами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.15. порушено провадження у справі № 910/14220/15 та призначено її до розгляду на 09.07.15.

09.07.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано заяву про вжиття на підставі ст. ст. 66, 67 ГПК України заходів до забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.07.15. розгляд справи було відкладено на 21.07.15.

17.07.15. відповідачем через відділ діловодства суду було подано клопотання про призначення по справі № 910/14220/15 судової експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.15. провадження в даній справі зупинено до вирішення справи № 910/29043/14.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.15. поновлено провадження у справі № 910/14220/15 та призначено її до розгляду на 13.01.16.

За результатами судового засідання 13.01.16. суд дійшов висновку про необхідність залучити до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичну особу ОСОБА_1 (далі - третя особа); суд відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження в даній справі до розгляду Київським апеляційним господарським судом апеляційної скарги відповідача на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.15. про відмову у прийнятті зустрічного позову в даній справі, та на підставі ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 28.01.16., про що прийняв відповідну ухвалу.

Третя особа в судове засідання 28.01.16. не з'явилась, проте 20.01.16. через відділ діловодства суду подала клопотання про припинення провадження в даній справі, а 27.01.16. через відділ діловодства суду подала клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.01.16. відмовлено в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі № 910/14220/15, задоволено клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи та на підставі ст. 77 ГПК України відкладено розгляд справи на 16.02.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.16. відмовлено третій особі в задоволенні клопотання про участь заявника в судовому засіданні по розгляду справи № 910/14220/15 в режимі відео конференції.

Розглянувши в судовому засіданні 16.02.16. клопотання відповідача про призначення у справі № 910/14220/15 судової економічної експертизи,проти якого позивач в судовому засіданні 16.02.16. заперечував, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

На вирішення експертизи відповідач пропонує поставити питання щодо відповідності наданого позивачем розрахунку заборгованості умовам укладеного між позивачем та відповідачем Кредитного договору № 0802/02 від 02.08.13., обґрунтовуючи своє клопотання тим, що Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-Банк" в порушення умов вказаного договору наполягає на стягненні з відповідача всієї суми грошових коштів, наданих відповідачу в кредит.

Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення 2 565 410,96 грн., з яких: 2 300 000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 265 410,96 грн. - заборгованість за процентами, в зв'язку з невиконанням відповідачем умов Кредитного договору № 0802/02 від 02.08.13.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

Водночас, згідно з частиною першою статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Зазначена позиція викладена в п. 19 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення експертизи".

Питання наявності чи відсутності заборгованості є правовим та не потребує для вирішення спеціальних знань.

Поставлення такого питання на вирішення експерта є перекладанням функцій судового органу на експертну установу, що в своє чергу є неприпустимим.

У будь-якому випадку, висновок експерта з правового питання, вирішення якого віднесено до компетенції саме суду (якщо експертиза з такого питання буде проведена), не може бути покладено в основу судового рішення.

Очікування експертного висновку з правового питання, яке повинно встановлюватись безпосередньо судом (про що буде наведено нижче у даній постанові), є однозначним затягуванням судового процесу, що призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Крім цього, питання експерту щодо наявності заборгованості призводять до затягування судового процесу та є зловживанням своїми процесуальними правами.

Наведена позиція вказана в постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2015 у справі № 910/11368/13.

З огляду на викладене клопотання відповідача про призначення експертизи задоволенню не підлягає.

Розглянувши в судовому засіданні 16.02.16. клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові суми на рахунках відповідача в межах ціни позову, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Заяву обґрунтовано невиконанням відповідачем умов Кредитного договору № 0802/02 від 02.08.13. та тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань зі сплати грошових коштів.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1.1 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2776 від 12.12.06. «Про деякі питання практики застосування забезпечення позову», заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної постанови, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. Вказана правова позиція була підтримана й Вищим господарським судом України при винесенні постанови у справі № 6/166 від 13.08.2008 р.

Дослідивши збалансованість інтересів сторін, суд виходить з того, що позивачем не доведено, що майно та грошові кошти, які є у відповідача на момент прийняття рішення у справі № 910/14220/15, можуть зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення, та що відповідач буде ухилятись від виконання рішення суду, а тому заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Позивач в судовому засіданні 16.02.16. підтримав свої позовні вимоги.

Третя особа в судове засідання 16.02.16. не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином.

Відповідач в судове засідання 16.02.16. не з'явився, проте 15.02.16. через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване перебуванням повноваженого представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Телесистеми України» на лікарняному.

Приписами ч. 1 ст. 77 ГПК України визначено перелік підстав для відкладення розгляду справи, а саме: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів; залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача; необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

До клопотання відповідачем не додано належних доказів, що підтверджують викладені в ньому обставини, на які заявник посилається як на підставу відкладення розгляду справи.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що суд обмежений строками вирішення спору по суті, встановленими приписами ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, та на положення ст. 22 ГПК України, якими встановлено, що сторони мають добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи все викладене вище не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/14220/15.

В судовому засіданні 16.02.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.08.13. між позивачем (далі - банк) та відповідачем (далі - позичальник) укладено Кредитний договір № 0802/02 (далі - Договір), відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит у розмірі 3 000 000,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит в повному обсязі в порядку та у строки, обумовлені Договором (п. 2.1 Договору).

Графік погашення кредитної лінії встановлюється додатком № 1 до Договору.

В подальшому між сторонами укладалися додаткові договори про внесення змін та доповнень до Договору, відповідно до яких змінювались умови Договору, а саме: додатковий договір № 1 від 25.09.13., додатковий договір № 2 від 25.02.14., додатковий договір № 3 від 05.05.14., додатковий договір № 4 від 02.06.14., додатковий договір № 5 від 01.07.14., якими вносились зміни, зокрема, до додатку № 1 до Договору (Графік погашення кредитної лінії зі зменшенням ліміту кредитування).

Відповідно до пункту 5.2.1 Договору плата за кредит (проценти) встановлюється у розмірі 25% відсотків річних у валюті кредиту.

Згідно з пунктом 5.2.3 Договору нарахування банком процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту (включаючи цей день) до дня повного його погашення (не враховуючи цей день), виходячи з фактичного залишку заборгованості за кредитом та згідно пункту 5.2.1 та 5.2.2 даного Договору.

Положеннями пункту 5.2.4 Договору встановлено, що позичальник сплачує банку нараховані проценти щомісячно не пізніше останнього робочого дня календарного місяця, за який нараховані проценти, та повного погашення кредиту.

У разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов'язаний протягом всього терміну до повного повернення кредиту сплачувати банку проценти в розмірі та в порядку, встановленому Договором, якщо інше не передбачено його умовами (п. 5.2.5 Договору).

Відповідно до пункту 6.2.1 Договору позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному розмірі згідно додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку в термін до 31.07.2015.

Свої вимоги позивач обґрунтує несвоєчасним виконанням відповідачем умов Договору щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв'язку із чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення з позичальника заборгованості в розмірі 2 565 410,96 грн.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Дослідивши зміст укладеного Договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу кредит в загальній сумі 3 000 000,00 грн., що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.15. справі № 910/29043/14, яке набрало законної сили.

Обставини, встановлені у справі № 910/29043/14, суд під час провадження у даній справі вважає такими, що відповідно до приписів ст. 35 ГПК України не підлягають повторному доказуванню.

При цьому судом враховано, що вказаним рішенням стягнуто з відповідача заборгованість з повернення кредиту у розмірі 200 000,00 грн. за період з 01.07.14. по 31.10.14.

Пред'являючи даний позов Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з повернення кредиту за період з листопада 2014 року по 31.03.15. (вказане вбачається з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку) (а.с. 41).

Судом встановлено, що відповідач, в порушення умов Договору свої зобов'язання щодо повернення кредиту належним чином не виконав, в зв'язку з чим за ним рахується заборгованість з повернення кредиту за період з листопада 2014 року по 31.03.15. в розмірі 455 556,00 грн. (по 50 000,00 грн. за листопад 2014 р., грудень 2014 р. та січень 2015 р., по 152 778,00 грн. за лютий-березень 2015 року.).

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 844 444,00 грн. поточної заборгованості за кредитним договором суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В силу принципу свободи договору, встановленого статтями 6, 627, 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, і такий договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями п. 6.2 Договору передбачено, що дострокове повернення кредиту може відбуватись за ініціативою позичальника, а також на вимогу банку у випадках, передбачених договором.

Відповідно до п. 8.1. Кредитного договору, кожна та будь-яка з перелічених нижче обставин та/або подій для цілей цього Договору тлумачиться як негативна обставина, зокрема:

- невиконання або неналежне виконання Позичальником будь-яких зобов'язань за зим Договором та/або угодами про забезпечення та/або будь-якими іншими договорами між банком та позичальником, які не вказані у цьому Договорі, та/або будь-якими іншими договорами між позичальником та третіми особами та/або будь-яка третя особа реалізує свої права за будь-яким видом забезпечення стосовно будь-яких активів позичальника або особи з якою укладено угоду про забезпечення

- фінансовий стан позичальника погіршиться таким чином, що поставить під сумнів можливість належного виконання ним взятих на себе зобов'язань згідно цього Договору;

погіршення будь-яких економічних показників діяльності позичальника, зокрема, але не виключно таких як: платоспроможність, фінансова стійкість, обсяг реалізації, збороти за рахунками, склад та динаміка дебіторсько-кредиторської заборгованості, собівартість продукції (у динаміці), прибутки та збитки (у динаміці), рентабельність (у динаміці), кредитна історія тощо, в тому числі не виконання фінансових зобов'язань передбачених цим Договором;

- якщо видано рішення суду чи виконавчий лист, накладено арешт по відношенню до будь-якого майна позичальника.

Пунктом 8.2 Кредитного договору встановлено, що незалежно від інших положень нього Договору, у випадку виникнення будь-якої негативної обставини, для Позичальника, виключно на власний розсуд Банку, настають всі та/або один з наступних наслідків:

Дострокове повернення кредиту. банк набуває право, письмово повідомивши про це позичальника, в односторонньому порядку вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальникові кредит в повному обсязі, позичальник зобов'язаний, незважаючи на інші положення цього Договору, виконати зазначену вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі разом з нарахованою платою за кредит і штрафними санкціями, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно нього Договору, в строк не пізніше 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання вимоги позичальником.

Банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника та/або осіб з якими укладено угоди про забезпечення достроково виконати інші зобов'язання перед банком, що передбачені цим Договором, будь-яким іншим договором з позичальником та або угодами про забезпечення, письмово повідомивши їх про це.

В матеріалах справи наявна вимога позивача № 1217/11 від 06.05.15., в якій банк вказав на те, що відповідно до постанови правління НБУ від 23.12.14. № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.12.14. № 158 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». У зазначеному листі позивач наголосив на тому, що строк виконання зобов'язань позичальника за Договором та повернення кредитних коштів є таким, що настав.

Зазначену вимогу відповідачем було залишено без відповіді.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача поточної заборгованості відповідача за Договором в розмірі 1 844 444,00 грн.

Пред'являючи даний позов Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість перед банком зі сплати прострочених відсотків за користування кредитом, а також поточної заборгованості за відсотками за користування кредитом в загальному розмірі 265 410,96 грн. за період з 01.08.14. по 23.04.15. (вказане вбачається з наданого позивачем до позовної заяви розрахунку) (а.с. 41).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.15. справі № 910/29043/14 стягнуто прострочених відсотків за користування кредитом у розмірі 157 534,25 грн., а також поточної заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 32 534,25 грн., нарахованих позивачем за період 01.08.2014 по 20.11.2014.

З огляду на вказане судом здійснено перерахунок пред'явлених до стягнення прострочених відсотків за користування кредитом та поточної заборгованості за відсотками за користування кредитом станом на 23.04.15. (згідно розрахунку позивача) та встановлено, що розмір прострочених відсотків за користування кредитом становить 226 027,40 грн., розмір поточної заборгованості за відсотками за користування кредитом становить 39 383,56 грн., що разом становить 265 410,96 грн., внаслідок чого вказані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на все викладене вище в сукупності позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції станом на день звернення позивача з даним позовом до суду в червні 2015 року) визначені пільгові категорії щодо сплати судового збору, в т.ч. уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку (п. 22 ч. 1 ст. 5). Фактично з даним позовом до суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-Банк", від імені якого діє Уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації позивача.

Враховуючи наведені норми, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход Державного бюджету України в розмірі 51 308,22 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (02094, м. Київ, вул. Червоногвардійська, буд. 27-А, ідентифікаційний код 34726705) на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" (04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, буд. 3, ідентифікаційний код 26253000) заборгованість з повернення кредиту у розмірі 2 300 000 (два мільйони триста тисяч) грн. 00 коп. та заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 465 410 (чотириста шістдесят п'ять тисяч чотириста десять) грн. 96 коп.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесистеми України" (02094, м. Київ, вул. Червоногвардійська, буд. 27-А, ідентифікаційний код 34726705) в доход Державного бюджету України (р/р 3001, Одержувач: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Банк одержувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, МФО 820019, ідентифікаційний код 37993783, код платежу: 22030001) судовий збір у розмірі 51 308 (п'ятдесят одна тисяча триста вісім) грн. 22 коп.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.16.

Суддя Т.М. Ващенко