РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/30508/15
За позовом Публічного акціонерного товариства "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту"

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (АТ

"Райффайзен Банк Аваль")

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром"

про визнання договору недійсним

Суддя Усатенко І.В.

Представники учасників сторін:

від позивача не з'явились

від відповідача не з'явились

від третьої особи не з'явились

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 17.02.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Публічне акціонерне товариство "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту" до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (АТ "Райффайзен Банк Аваль"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Мегапром" про визнання договору поруки № 12/56-4/1100 від 17.12.2013 укладеного між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством "Львівський завод алмазів і алмазного інструменту" недійсним.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що в момент укладення договору поруки № 12/56-4/1100 від 17.12.2013 зобов'язання за основним договором вже було прострочене боржником. Строк виконання зобов'язань за кредитними договорами № 010/42/594 від 20.10.2011 та № 010/08/4157 від 26.11.2008 з боку позичальника настав 04.10.2013, тобто до дати укладення договору поруки. Вище зазначене суперечить суті поняття поруки, адже на думку позивача поручитель поручається за належне виконання боржником свого зобов'язання за основним договором, тобто за зобов'язанням строк виконання якого ще не настав. Позивач зазначає, що договір поруки укладений в супереч ст.. 526, 553 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою суду від 03.12.2015 порушено провадження у справі № 910/30508/15, розгляд останньої призначено на 21.12.2015.

В судове засіданні 21.12.2015 представники відповідача та третьої особи не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд відклав розгляд справи на 20.01.2016, в зв'язку з неявкою представників відповідача та третьої особи.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 06.01.2016 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечує. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що строк виконання зобов'язань за кредитними договорами настав, однак законом не передбачено обмежень щодо можливості укладення договорів забезпечення після настання строку виконання основного зобов'язання. За таких умов підстав визнавати договір поруки недійсним у суду нема.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 20.01.2016 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду спору.

В судове засідання 20.01.2016 представники позивача та третьої особи не з'явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином.

На підставі клопотання позивача суд відклав розгляд справи на 08.02.2016.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 08.02.2016 від позивача надійшло клопотання про слухання справи без участі представника позивача.

В судове засідання 08.02.2016 представник позивача не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник третьої особи не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

В зв'язку з необхідністю витребування додаткових доказів, суд відклав розгляд справи на 17.02.2016.

Через загальний відділ діловодства Господарського суду м. Києва 09.02.2016 представник відповідача подав клопотання про долучення до матеріалів справи документів, зокрема доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань за кредитними договорами та копії судових рішень та постанов про відкриття виконавчих проваджень з приводу стягнення заборгованості з боржника за кредитними договорами, забезпеченими спірним договором поруки.

В судове засідання 17.02.2016 представники сторін та третьої особи не з'явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.07.2014 у справі № 910/10635/14, яке набрало законної сили за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" про стягнення 1598320,28 грн., встановлено наступні обставини.

18.02.2004р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", як кредитором, та ТОВ "Мегапром", ДП "Промінструмент", ДТПТІ "Комсервіс", як позичальниками, було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/08/1901, відповідно до умов якої позивач зобов'язувався надати позичальникам кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених в додаткових кредитних договорах, що укладатимуться в рамках даної Угоди, що є її невід'ємними частинами.

В подальшому сторонами Генеральної угоди було укладено додаткові угоди, які є невід'ємними частинами даної угоди, а саме: Додаткова угода № 1 від 02.03.2004р.. Додаткова угода №2 від 26.05.2004р., Додаткова угода №3 від 28.10.2004р., Додаткова угода б/н від 21.06.2005р., Додаткова угода б/н від 23.11.2006р., Додаткова угода б/н від 23.01.2007р., Додаткова угода б/н від 17.04.2007р., Додаткова угода б/н від 14.08.2008р., Додаткова угода б/н від 11.12.2007р., Додаткова угода б/н від 30.01.2008р., Додаткова угода б/н від 22.05.2008р., Додаткова угода б/н від 06.08.2008р., Додаткова угода б/н від 10.10.2008р., Додаткова угода б/н від 25.11.2008р., Додаткова угода б/н від 23.03.2009р., Додаткова угода б/н від 19.10.2009р., Додаткова угода б/н від 19.04.2010р., Додаткова угода б/н від 25.10.2010р., Додаткова угода б/н від 25.03.2011p., Додаткова угода б/н від 20.10.2011р., Додаткова угода б/н від 12.10.2012р. та Додаткова угода №22 від 17.12.2013р.

Відповідно до додаткових угод сторони Генеральної угоди встановили загальний ліміт заборгованості позичальників у розмірі - 3 535 000 дол. США, а останній день строку дії ліміту до 31.05.2015р.

26.11.2008р., в рамках вказаної Генеральної кредитної угоди між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір №010/08/4157 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 60 000 дол. США на фінансування витрат пов'язаних з поточною діяльністю, зі сплатою 13,0% річних та терміном погашення до 02.11.2009р.

Додатковими угодами до Кредитного договору сторони змінювали такі умови кредитування: № 010/08/4157/7 від 01.12.2008р. - збільшено ліміт кредитування до 130000 дол. США; № 010/08/415112 від 12.12.2008р. - змінено порядок погашення кредиту та процентів; № 010/08/4157/3 від 18.03.2009р. - змінено порядок погашення кредиту та процентів; №010/08/4157/4 від 02.11.2009р. - сторони виклали текст договору в наступній редакції щодо надання Банком ТОВ "Мегапром" кредиту у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 130 000 дол. США на фінансування витрат пов'язаних з поточною діяльністю, зі сплатою 13,0% річних та терміном погашення до 02.05.2010р.; № 010/08/4157/5 від 30.04.2010р. - кінцевий термін погашення до 26.10.2010р.; №010/08/4157/6 від 30.04.2010р. - права і обов'язки позичальника; №010/08/4157/6 від 26.10.2010р. - кінцевий термін погашення до 20.10.2011p.; №010/08/4157/7 від 25.03.2011р. - зменшено процентну ставку до 11,0% річних; №010/08/4157/5 від 20.10.2011р. - кінцевий термін погашення до 13.10.2012р.; №010/08/4157/9 від 12.10.2012р. - кінцевий термін погашення до 04.10.2013р., зменшено процентну ставку до 3,63%річних та встановлено графік погашення боргу; №010/08/4151/10 від 30.05.2013р. - встановлено погашення заборгованості в останній день строку користування Кредитом.

Таким чином, з урахуванням додаткових угод до Кредитного договору сторони встановили розмір зобов'язань боржника перед позивачем - 130 000 дол. США, кінцевий строк користування кредитними коштами - до 04.10.2013р., процентна ставка- 3,63% річних.

Позивач повністю виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, своєчасно та в повному обсязі надавши кредитні кошти відповідачу, що підтверджується витягами з рахунків відповідача та такими меморіальними валютними ордерами: № 3 від 27.11.2008р. на суму 60 000дол. СШ; №2 від 15.12.2008р. на суму 30 000 дол. США; №1 від 17.12.2008р. на суму 40 000 дол. США; №1 від 20.03.2009р. на суму 10 000 дол. США; №1 від 23.03.2009р. на суму 10 000 дол. США; №2 від 24.03.2009р. на суму 20 000 дол. СШ; №1 від 25.03.2009р. на суму 20 000 дол. США та №1 від 26.03.2009р. на суму 10 000 дол. США.

Відповідно до умов Кредитного договору позичальник зобов'язувався використовувати кредит на визначені договором цілі, забезпечити повернення кредиту та сплату нарахованих процентів, пені, штрафів та інших платежів на умовах договору (п. 1.1., стаття 6 та стаття 14 Кредитного договору).

Згідно умов Кредитного договору, проценти за користування кредитом позичальник зобов'язувався сплачувати щомісячно, не пізніше останнього робочого дня кожного місяця та остаточно при погашенні кредиту.

Основна заборгованість відповідача за Кредитним договором погашається в останній день строку користування кредитом - 04.10.2013р.

Відповідачем порушено договірні зобов'язання за Кредитним договором в частині своєчасної сплати кредиту у зв'язку з настанням кінцевого строку сплати - 04.10.2013р. та процентів за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 10.07.2014 у справі № 910/10635/14 позов задоволено повністю та стягнуто з ТОВ "Мегапром" на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість у розмірі 1479816,13 грн., заборгованість за процентами в сумі - 21849,94 грн., пеню за порушення строків сплати кредиту в сумі 95924,52 грн., пеню за порушення строків сплати процентів в сумі 729,69 грн. та судовий збір у розмірі 31966,41 грн.

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.07.2014 у справі № 910/10636/14, яке набрало законної сили, за позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" про стягнення 723921,32 грн., встановлено наступні обставини.

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" є правонаступником за всіма правами і обов'язками відкритого акціонерного товариства " Райффайзен Банк Аваль ", який в свою чергу є правонаступником акціонерного поштово - пенсійного банку " Аваль ", згідно статуту публічного акціонерного товариства " Райффайзен Банк Аваль ".

20.10.2011 р., в рамках вказаної генеральної кредитної угоди між ВАТ " Райффайзен Банк Аваль " та ТОВ " Мегапром " був укладений кредитний договір №010/42/594.

На підставі зазначеного кредитного договору відповідачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом в сумі 940000,00 грн. на фінансування витрат пов'язаних з поточною діяльністю, зі сплатою 19,0% річних та терміном погашення до 13.10.2012 р.

Додатковою угодою №1 від 12.10.2012 р. до кредитного договору №010/42/594 від 20.10.2011 р. сторони договору змінювали наступні умови кредитування: кінцевий термін погашення до 04.10.2013 р., зменшено процентну ставку до 17,7% річних та встановлено графік погашення боргу.

Таким чином, з урахуванням додаткової угоди до кредитного договору №010/42/594 від 20.10.2011 р., сторони встановили розмір зобов'язань боржника перед банком - 940000,00 грн., кінцевий строк користування кредитними коштами - до 04.10.2013 р., процентна ставка - 17,7% річних.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, що підтверджується меморіальними ордерами: № 16 від 21.10.2011 на суму 580000,00 грн.; № 4 від 24.10.2011 на суму 360000,00 грн.

Відповідачем порушено договірні зобов'язання за Кредитним договором в частині своєчасної сплати кредиту у зв'язку з настанням кінцевого строку сплати - 04.10.2013р. та процентів за користування кредитом.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.07.2014 у справі № 910/10636/14, позов задоволено повністю, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю " Мегапром " на користь публічного акціонерного товариства " Райффайзен Банк Аваль " 635300,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 45903,46 грн. заборгованість за процентами, 41181,36 грн. пені за порушення строків сплати кредиту, 1536,49 грн. пені за порушення строків сплати процентів, 14478,43 грн. судового збору.

Таким чином судовими рішеннями встановлено, що ПАТ «Райффайзен банк Аваль» повністю виконав свої зобов»язання за кредитними договорами №010/42/594 від "20" жовтня 2011р, та №010/08/4157 від "26" листопада 2008р, своєчасно та в повному обсязі надавши позичальнику - товариству з обмеженою відповідальністю "Мегапром " кредитні кошти. Позичальник порушив договірні зобов»язання в частині своєчасної сплати кредиту у зв»язку з настанням кінцевого строку сплати 04.10.2013 та процентів за користування кредитами. Вказані вище обставини встановлені рішеннями суду, які набрали законної сили, а тому не доводяться повторно в даній справі.

На виконання вказаних рішень суду було видано накази та відкрито виконавчі провадження: ВП № 46369443 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 06.02.2015), ВП № 44502919 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.08.2014).

17.12.2013 Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту" укладено договір поруки № 12/56-4/1110.

Відповідно до визначення термінів у договорі поруки забезпеченими зобов'язаннями є всі та окремі зобов'язання позичальника (ТОВ "Мегапром") перед кредитором, що випливають з умов кредитного договору, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, сплати комісії, пені, штрафів та інших платежів, в тому числі відшкодування витрат та збитків кредитора, пов'язаних з виконанням або неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору. Кредитний договір - це договір №010/42/594 від "20" жовтня 2011р. «Відновлювальна Кредитна Лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» терміном дії до « 04» жовтня 2013 року, який укладений між Позичальником та Кредитором, із змінами і доповненнями до нього, що внесені та можуть бути внесені у майбутньому, (надалі Кредитний договір 1); Кредитний договір №010/08/4157 від "26" листопада 2008р. «Відновлювальна Кредитна Лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» терміном дії до « 04» жовтня 2013 року, який укладений між Позичальником та Кредитором, із змінами і доповненнями до нього, що внесені та можуть бути внесені у майбутньому (надалі Кредитний договір 2).

Тобто укладаючи договір поруки позивач усвідомлював і погоджувався з тим фактом, що строк виконання зобов'язань за кредитними договорами настав і позичальник вважається таким, що прострочив свої грошові зобов'язання.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки, поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором солідарно з Позичальником за виконання Забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов Кредитних договорів, за умовами якого Позичальник/Позичальники зобов'язані: повернути кредити в розмірі: 635 300,00 гривень (за Кредитним договором 1) 130 000,00 доларів США 00 центів (за Кредитним договором 2); сплатити проценти за користування Кредитом: за Кредитним договором 1 в розмірі 17,7 % річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов Кредитного договору 1, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим Договором; за Кредитним договором 2 в розмірі 3,63 % річних або в будь-якому іншому розмірі, зміненому відповідно до умов Кредитного договору 1, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим Договором; сплатити комісії в розмірах, передбачених кожним Кредитним договором; сплатити пені, штрафи, передбачені кожним Кредитним договором, а також відшкодувати витрати та збитки Кредитора, пов'язані з неналежним виконанням Позичальником умов кожного Кредитного договору.

Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, в порядку та строки, визначені Кредитним договором, у тому числі, при виникненні підстав для дострокового повного/часткового виконання Забезпечених зобов'язань (п. 1.2 договору поруки).

Відповідно до п. 3.1.3, 3.1.8 договору поруки, поручитель (представник Поручителя) має всі повноваження для укладання та виконання цього Договору згідно Статуту Поручителя або від співвласників/акціонерів/учасників; укладання та виконання цього Договору не суперечить положенням чинного законодавства України, Статуту Поручителя, іншим внутрішнім документам Поручителя, а також не суперечить жодним положенням договорів, укладених Поручителем з іншими особами, або положенням інших правочинів, дія яких поширюється на Поручителя. Поручитель належним чином і в повному обсязі ознайомлений з положеннями Кредитного договору та договорів, що забезпечують його виконання, цілком розуміє їх зміст і будь-яке посилання в тексті цього договору на кредитний договір чи окремі його положення є достатньою підставою вважати, що ці положення застосовуються рівною мірою до виконання прав і обов'язків сторін за цим договором. Поручитель володіє всією необхідною інформацією про Позичальника, його правовий статус та фінансовий стан, у т.ч. щодо його спроможності здійснювати виконання Забезпечених зобов'язань, а також має всі можливості для самостійного, без участі Кредитора, отримання інформації щодо стану виконання Позичальником Забезпечених зобов'язань.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і скріплення печатками Сторін. Порука, встановлена Договором, припиняється через 5(п'ять) років від дня закінчення строку/настання терміну виконання Забезпеченого зобов'язання (п. 7.2 договору поруки).

Тобто позивач підтвердив, що договір не суперечить вимогам чинного законодавства та йому відомо про фінансовий стан позичальника. Крім того, згідно додаткової угоди від 23.11.2006 до генеральної угоди № 010/08/1901 від 18.02.2004 Відкрите акціонерне товариство "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту" включено до складу учасників генеральної угоди, а цілісний майновий комплекс ВАТ "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту" передано в іпотеку.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Згідно ч. 3 статті 6 ЦК У країни сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Відповідно до ч.1, 2 статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями.

Частиною 1 статті 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

У відповідності до статті 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Таким чином, в разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власник ризик, а тому користуючись правом самостійного залучення фінансових ресурсів, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків укладення відповідних правочинів, а також самостійно нести комерційні ризики їх несприятливості, що можуть настати в результаті таких правочинів. Підприємець самостійно має розрахувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших його дій, та самостійно прийняти рішення про вчинення (чи утриматись від) таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності підприємця є його власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Суд звертає увагу, що статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір поруки між сторонами був укладений належним чином і усвідомлення поручителем взятих за договором зобов'язань та умов, за якими вказані обов'язки позивач узяв на себе, що презюмується згідно законодавства.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Доводи позивача з приводу суперечності положень договору вимогам ст. 526, ст. 553 ЦК України в частині того, що забезпечення виконання зобов'язань, строк виконання яких уже настав, і позичальник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання станом на момент укладення договору поруки, не відповідає зазначеним приписам та не відповідає правовій природі поруки, суд відхиляє з огляду на наступне.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися зокрема заставою, порукою.

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно положень ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Закон не забороняє укладання договору поруки на забезпечення виконання зобов'язання, строк виконання якого вже настав або вже порушеного боржником зобов»язання. Порука по своїй суті передбачає можливість і реальність порушення основного зобов'язання боржником.

Згідно п. 15.1 кредитних договорів вони вступають в силу з моменту підписання сторонами і діють до повного виконання ними прийнятих відповідно до цього договору зобов'язань. Станом на момент укладення договору поруки, грошові зобов'язання боржника за кредитними договорами існували і не були припинені, доказів зворотного суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати: з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1, 7 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порука є видом забезпечення виконання зобов'язання, в даному випадку зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008 в частині повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та інших платежів. Тобто, порука має акцесорний характер по відношенню до основного зобов'язання та спрямована саме на забезпечення виконання такого зобов'язання.

При цьому, законодавством не встановлено обмеження щодо неможливості укладення договору поруки після прострочення виконання боржником основного зобов'язання, тобто неможливості забезпечення порукою вже простроченого зобов'язання.

Суд зазначає, що враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки слід віднести: визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони: кредитора і поручителя; відомості про боржника (хоча він і не є стороною договору поруки, але згідно із ч. 1 ст. 555 ЦК у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. До того ж до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання (ч. 2 ст. 556 ЦК).

Разом з тим, твердження позивача про те, що підставою для визнання недійсним договору поруки є його укладення після настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором (строку виконання основного зобов'язання), суд вважає необгрунтованими, оскільки забезпечення виконання зобов'язання порукою станом на дату вже існування прострочення виконання основного зобов'язання нормами Цивільного кодексу України та будь-якими іншими актами цивільного законодавства - не заборонене.

При цьому, суд зазначає, що, як і інші способи забезпечення виконання зобов'язань, порука має забезпечувати дійсне зобов'язання (статті 548 Цивільного кодексу України). Тобто, на момент укладення договору поруки вже має існувати основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Суд зазначає, що норми чинного законодавства, якими врегульовано відносини поруки, мають диспозитивний характер, надаючи можливість сторонам врегулювати на свій розсуд переважну частину умов договору, зокрема щодо обсягу зобов'язання поручителя, характеру зобов'язання поручителя, тощо.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що договір поруки повинен забезпечувати дійсне зобов'язання та бути укладений до моменту виконання боржником основного зобов'язання. Так, метою укладення договору поруки є забезпечення виконання зобов'язання і такий договір може бути укладений на будь-який момент існування основного зобов'язання до моменту його виконання, що не суперечить правовій природі поруки та відповідає праву сторін на вільне (на власний розсуд) погодження умов договору.

Суд зазначає, що доказів виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегапром" свого обов'язку за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, зокрема, в частині повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом, станом на дату укладення Договору поруки № 12/56-4/1075 від 17.12.2013 сторонами суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що станом на дату укладення Договору поруки № 12/56-4/1100 (17.12.2013) існувало основне зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегапром" за Кредитним договором № 010/42/594 від 20.10.2011 та Кредитним договором № 010/08/4157 від 26.11.2008, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами наявності тих обставин (враховуючи заявлені позивачем підстави позову), з якими закон пов'язує визнання договору поруки недійсним, у зв'язку з чим суд відмовляє у позові Публічного акціонерного товариства "Львівський завод штучних алмазів та алмазного інструменту" про визнання Договору поруки № 12/56-4/1100 від 17.12.2013 недійсним.

Твердження позивача про невідповідність договору поруки вимогам чинного законодавства судом відхиляються, оскільки такі є виключно твердженнями товариства.

В силу положень ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У відповідності до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств і організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач у своїй позовній заяві не вказує та не конкретизує у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов'язане із погодженням відповідних умов по предмету договору поруки.

Виходячи з викладеного, позивачем у супереч вимогам статей 33, 34 ГПК України, належними і допустимими доказами не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутності порушення та оспорення прав позивача при укладенні спірного правочину та відповідність договору поруки вимогам законодавства, а тому у позові слід відмовити.

Судовий збір відповідно до статті 49 ГПК України покладається на позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 22.02.2016

Суддя І.В.Усатенко