ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" лютого 2016 р. Справа № 907/563/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марко Р.І.

суддів Желіка М.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Мазепа Н.В.

за участю представників:

від позивача: не зявився;

від відповідача: не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2 в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ ВіЕйБі Банк ОСОБА_3, м.Київ, № 22/2-4126 від 29.01.2016 року (вх. № 01-05/649/16 від 08.02.16).

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2016 р.

у справі № 907/563/15, головуючий суддя Ващиліна Н.М., судді Журавчак Л.С., Андрійчук Л.В.

за позовом: Публічного акціонерного товариства ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2 в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Таурус проперті, м.Київ

про: визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 14.11.2014р. між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3968; визнання нікчемним акту приймання-передачі від 14.11.2014р. до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3968; визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0024га, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення якої землі громадської забудови, для обслуговування канатно-крісельного пристрою за ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк,

В С Т А Н О В И В :

рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2016р. у справі №907/563/15 в позові Публічного акціонерного товариства ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2 в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Таурус проперті про визнання нікчемним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 14.11.2014р. між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3968; визнання нікчемним акту приймання-передачі від 14.11.2014р. до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3968; визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0024га, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення якої землі громадської забудови, для обслуговування канатно-крісельного пристрою за ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Закарпатської області від 20.01.2016р. у справі №907/563/15, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 22/2-4126 від 29.01.2016 року (вх. № 01-05/649/16 від 08.02.16).

Зокрема, скаржник у поданій апеляційній скарзі посилається на те, що положеннями п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб передбачено необхідність визначення порівняння ціни відчуження майна зі звичайною ціною на таке майно. Положення п. 39.1. ст. 39 ПК України визначають, що звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено зворотнє, в тому числі в результаті неможливості визначення звичайної ціни із застосуванням положень пунктів 39.3-39.4 цієї статті. Згідно п. 39.3. ст. 39 ПК України у разі відсутності даних для застосування зазначених методів визначення звичайної ціни така ціна може бути визначена виходячи, з результатів незалежної оцінки майна та майнових прав, яка проводиться субєктом оціночної діяльності відповідно до Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні. При ухваленні рішення та визначення рівня ринкових (звичайних) цін на земельну ділянку, відчуженої за оскаржуваним договором, місцевим господарським судом було взято до уваги наступні письмові докази: звіт про експертну грошову оцінку земельних ділянок виконаний суб'єктом оціночної діяльності - Товариством з обмеженою відповідальністю Актив Експерт спільно з Приватним підприємством ТВІ; рецензію субєкта оціночної діяльності на звіт про оцінку від 03.11.2014 року, складеної субєктом оціночної діяльності - оцінювачем рецензентом. Також, місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні не було встановлено чи мало місце наявність прямих збитків у Банку внаслідок укладеного оскаржуваного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Звітом, виконаним ТОВ Актив Експерт спільно з ПП ТВІ, ринкова вартість земельної ділянки була визначена не за станом на дату її відчуження відповідачу (14.11.14), а за станом на 03.11.14, що в свою чергу не може вважатися звичайною ціною земельної ділянки у відповідності до вимог Податкового кодексу України та правових висновків Верховного Суду України. В матеріалах справи містяться два звіти виконані субєктами оціночної діяльності, висновки яких є взаємно суперечливими в частині розміру ринкової вартості земельної ділянки, яка є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу. Пленум Вищого господарського суду України в постанові Про деякі питання практики призначення судової експертизи від 23.03.2012 року № 4 розяснив господарським судам, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

На підставі викладеного апелянт просить скасувати рішення господарського суду Закарпатської області від 20.01.2016 р. у справі № 907/563/15, задоволити позов в повному обсязі та призначити по справі судову оціночно-земельну експертизу.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2016р. справу № 907/563/15 призначено судді-доповідачу ОСОБА_5 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Костів Т.С. та Желіку М.Б..

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 10.02.2016 р. поновлено строк на оскарження рішення в апеляційному порядку, подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 22.02.2016 р..

Сторони участі своїх уповноважених представників в судовому засіданні 22.02.2016 року не забезпечили, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового повідомлення.

Відповідно до п.3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що ухвалою суду про призначення справи до розгляду явку представників сторін в судове засідання не визначено обов'язковою, сторони належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, відтак, не були позбавлені конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а у справі міститься достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду вирішила апеляційну скаргу розглянути за відсутності представників сторін.

В судовому засіданні 22.02.2016 року колегією суддів розглянуто клопотання апелянта про призначення експертизи. У поданому клопотанні апелянт зазначив що наявні у справі докази є взаємно суперечливими, визначення звичайної ціни земельної ділянки, станом на дату її відчуження має суттєве значення для повного та всебічного зясування обставин справи, а отже є необхідність призначення по справі судової оціночно-земельної експертизи.

Розглянувши дане клопотання судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про призначення у даній справі судової оціночно-земельної експертизи, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 41 ГПК України передбачено, що для роз'яснення питань, які виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно з п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Поряд з цим, самі по собі сумніви скаржника щодо правильності визначення ціни договору не є достатньою підставою для призначення експертизи, а клопотання про її призначення на підставі існування двох звітів оцінювачів, один з яких не відповідає встановленим вимогам, не є достатньо обґрунтованим з огляду на те, що поняття ціни містить економічну, а не правову складову і визначається виключно в залежності від співвідношення попиту і пропозиції в конкретний час та за конкретних обставин.

Від позивача 22.02.2016р. об 16 год. 15 хв. до суду надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, однак воно не було предметом розгляду в судовому засіданні, оскільки надійшло після оголошення вступної і резолютивної частини постанови.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 22.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, на підставі Постанови Правління НБУ №733 від 20.11.2014 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.11.2014 прийнято рішення № 123 про запровадження з 21.11.2014 по 20.02.2015 року включно тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №128 від 24.11.2014, Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації призначено професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_3.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №35 від 17.02.2015 продовжено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" по 20.03.15 включно та повноваження Уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" ОСОБА_3.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №63 від 20.03.2015 розпочато процедуру ліквідації ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ОСОБА_3 строком на один рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Частиною 1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Під час проведення Уповноваженою особою Фонду перевірки правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) ПАТ ВіЕйБі Банк протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними, з підстав визначених ч.3 ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, було виявлено укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0024га, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення якої землі громадської забудови, для обслуговування канатно-крісельного пристрою від 14.11.2014р., посвідченого ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №№3968.

Відповідно до п.1.1. Договору продавець (скаржник) передає у власність (продає), а покупець (відповідач) приймає належну продавцю на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0024 га, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення якої землі громадської забудови, для обслуговування канатно-крісельного пристрою.

Згідно п.1.2. договору право власності продавця (позивача) на земельну ділянку посвідчується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, посвідченого ОСОБА_6, приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області 26.12.2012р. за реєстровим №1633.

За погодженням сторін договору визначена ціна продажу земельної ділянки, яка становить 4 250,00 грн. без урахування ПДВ (п. 2.1 договору). При тому, п.п. 1.6, 1.7 визначено, що нормативно-грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 1 377,12 грн. згідно витягу № 260 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданої 29.10.2014 року відділом Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, а ринкова вартість земельної ділянки станом на 03.11.2014 року складає 3 964,56 коп. згідно висновку наданого оцінювачем ТОВ ОСОБА_4 експерт спільно з ПП ТВІ.

Згідно п.2.4. договору зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для продавця обставин і повністю задовольняє продавця.

Згідно п.4.2. договору продавець та покупець заявляють та гарантують один одному та іншим особам, що ціна продажу в п.2.1. договору відповідає їх дійсним намірам. Згідно п.4.3. договору ціна продажу земельної ділянки, зазначена в цьому договорі, є результатом попередньої домовленості продавця з покупцем.

За умовами договору (п. п. 3.1, 3.2) останній вважається укладеним з моменту його нотаріального посвідчення; право власності на відчужувану земельну ділянку у покупця підлягає обовязковій державній реєстрації відповідно до ст.ст. 182, 210 та 657 Цивільного кодексу України та ст. 132 Земельного кодексу України, та виникає з моменту такої державної реєстрації у відповідності до ст.ст. 125,126 Земельного кодексу України, ст.ст. 182, 334 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3,4 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

14.11.2014 року сторони підписали акт приймання - передачі, яким підтверджено, що продавець передав, а покупець прийняв земельну ділянку площею 0,0024 га продану за спірним договором. Підписанням зазначеного акту сторони також підтверджують здійснення остаточного розрахунку за договором та відсутність претензій майнового характеру.

Позивач стверджує, що вартість відчуження земельної ділянки є значно нижчою від її ринкової вартості, в результаті чого банк поніс прямі збитки. Також просить взяти до уваги те, що на праві власності банку належить земельна ділянка площею 1,0000 га, яка розташована в селі Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області, урочище Шипіт-Лазок, комерційного призначення - обслуговування туристичного комплексу та належали на праві приватної власності приміщення нежитлової будівлі; земельні ділянки, загальною площею 0,540 га; комплекс приміщень (спальний корпус, загальною площею 796,76 кв.м., їдальня, загальною площею 169,65кв.м., будинок оператора з торговою точкою, загальною площею 92,42кв.м.); об'єкт незавершеного будівництва - нижня станція канатно-крісельної дороги, загальною площею 298,44 кв.м., що знаходяться за адресою село Пилипець, Міжгірського району, Закарпатської області та обладнання пасажирської підвісної одноканатної дороги Steurer в складі провідної та натягуючої станції і бугельного підйомника Doppelmayr, довжиною 1000м.

Позивач вважає, що земельна ділянка в сукупності з вищезазначеним майном становила комплекс, вартість земельної ділянки як одного з елементів комплексу значно перевищує її вартість, визначену поза комплексом, тому продаж земельної ділянки окремо від інших елементів комплексу знижує вартість як самої земельної ділянки, так і комплексу загалом, що і стало підставою звернення до суду з позовом.

Предметом позову є: 1) визнання нікчемним договору купівлі продажу земельної ділянки від 14.11.2014 року; 2) визнання нікчемним ОСОБА_4 приймання передачі земельної ділянки від 14.11.2014 року; 3) визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0024 га за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення якої землі громадської забудови, для обслуговування канатно-крісельного пристрою.

Нормативною підставою для визнання договору та акту приймання передачі нікчемними позивач зазначає п.3 ч.3 ст. 38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Нормативною підставою для визнання права власності на земельну ділянку позивач зазначає ст. 216 ЦК України.

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції підставно звернув увагу на некоректність формулювання позовної вимоги щодо визнання нікчемним спірного договору, оскільки у відповідності до ст.ст. 16, 215 ЦК України сторона, права якої та інтереси порушено, може звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним.

Апеляційний суд зазначає, що необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. (Постанова Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9).

Таким чином, суд може лише підтвердити, встановити, констатувати факт нікчемності правочину, але не визнавати правочин таким, оскільки правочин є нікчемним, тобто неоспорюваним, вже в силу вказівки закону.

Пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону, на який покликається позивач передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору

За приписами ч.ч. 4, 5 ст. 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч.2 ст.38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобовязаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Уповноважена особа Фонду, здійснюючи перевірку вчинених банком правочинів, протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення нікчемних правочинів з підстав, визначених ст. 38 Закону, вважає, що спірний договір укладений банком та товариством 14.11.2014 року є нікчемним в силу частини 3 зазначеної статті Закону, оскільки відчуження майна банком, на її думку, відбулося за цінами нижчими від звичайних, і оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості цього майна отриманого банком.

Так, як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка 25.12.2012 року була придбана банком з прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна як одна із 17 земельних ділянок однаковою площею, розмірами та місцем розташування, які були реалізовані одним лотом за продажною ціною 91 000,00 грн., тобто придбання банком спірної земельної ділянки здійснено за ціною 5 352,94 грн. (91000/17) А відчуження банком зазначеної земельної ділянки за спірним договором здійснено за ціною 4 250,00 грн.

В той же час, за змістом вищезазначеної норми Закону такі правочини неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк відчужив це майно за цінами нижчими від звичайних, тобто саме факт відчуження банком майна у таких правочинах за цінами нижчими від звичайних є визначальною ознакою нікчемності договору згідно ч. 3 ст. 38 Закону.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Поняття звичайна ціна визначена в пункті 14.1.71. ПК України, відповідно до якого це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Умовами оспорюваного договору купівлі-продажу визначено та погоджено сторонами, що ціна продажу земельної ділянки за даним договором становить 4250 гривень без ПДВ; зазначену в цьому договорі ціну продажу продавець вважає вигідною для себе, її розмір не пов'язаний зі збігом якихось важких для продавця обставин і повністю задовольняє продавця. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

У змісті спірного договору сторони визначили та погодили ціну продажу земельної ділянки у сумі 4 500,00 грн., яку продавець вважав вигідною для себе та яка є значно вищою і за нормативно-грошову оцінку цієї земельної ділянки (1 377,12 грн.) визначену відділом Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області і за ринкову її вартість (3 964,56 грн.) визначену станом на 03.11.2014 року субєктом оціночної діяльності ТОВ ОСОБА_4 експерт (сертифікат № 14334/13 від 13.02.2013 року) спільно з ПП ТВІ.

Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 "Про затвердження Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Відповідно до статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Статтею 4 Закону про оцінку визначено, що професійна оціночна діяльність (далі - оціночна діяльність) - діяльність оцінювачів та суб'єктів оціночної діяльності, визнаних такими відповідно до положень цього Закону, яка полягає в організаційному, методичному та практичному забезпеченні проведення оцінки майна, розгляді та підготовці висновків щодо вартості майна.

Практична діяльність з оцінки майна може здійснюватися виключно суб'єктами оціночної діяльності, визнаними такими відповідно до статті 5 цього Закону. Суб'єктами оціночної діяльності згідно ст. 5 Закону про оцінку є, зокрема, суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Згідно ст. 6 Закону про оцінку оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. В силу ст. 12 Закону про оцінку звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна. Зміст звіту про оцінку майна повинен містити розділи, що розкривають зміст проведених процедур та використаної нормативно-правової бази з оцінки майна.

Рецензування звіту про оцінку майна відповідно до ст. 13 Закону про оцінку здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб'єкта оціночної діяльності. Рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) може виконувати оцінювач, який має не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна, експертні ради, що спеціально створені саморегулівними організаціями оцінювачів з метою контролю за якістю оцінки майна, яка проводиться оцінювачами - членами саморегулівної організації, оцінювачі, які мають не менш ніж дворічний досвід практичної діяльності з оцінки майна та працюють у Фонді державного майна України, а також інших органах, зазначених у статті 5 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, укладенню сторонами спірного договору передувало визначення у порядку встановленому Законом про оцінку майна ринкової вартості спірної земельної ділянки субєктами оціночної діяльності ТОВ ОСОБА_4 експерт спільно з ПП ТВІ - з виготовленням звіту про оцінку майна, що містить висновки про вартість майна. За даними цього звіту ринкова вартість спірної земельної ділянки становить 3 964,56 грн., що є менше, аніж вартість, за якою земельну ділянку було відчужено на користь відповідача за спірним договором , - 4 250,00 грн.

Отже, наведеним спростовано доводи позивача щодо відчуження земельної ділянки за заниженою ціною, за ціною нижче звичайної.

При цьому, суд не приймає посилання позивача на звіт про експертну грошову оцінку спірної земельної ділянки виконаний на замовлення позивача ЗАТ Консалтингюрсервіс та ТОВ Консалтингова фірма Євротерра, яким ринкова вартість спірної земельної ділянки станом на 14.11.2014 року визначена в сумі 5 798,00 грн., з огляду на здійснене у встановленому Законом про оцінку рецензування цього звіту, за результатами якого виявлено численні порушення Національного Стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна та майнових прав, а сам звіт визначено як такий, що не відповідає вимогам нормативно - правових актів з оцінки майна, є неякісним, непрофесійним та таким, що не може бути використаний. Рецензування здійснено оцінювачем ОСОБА_7 (кваліфікаційне свідоцтво серії ЦХ№00143 від 04.03.2006 року, свідоцтво про Державну реєстрацію у Державному реєстрі оцінювачів ФДМУ № 10579 від 03.09.2013 року; має практичний досвід з оцінки майна понад 16 років, з експертної грошової оцінки земельної ділянки понад 9 років).

Рецензією, здійсненою зазначеним оцінювачем ОСОБА_7, на звіт та висновок субєкта оціночної діяльності ТОВ ОСОБА_4 експерт спільно з ПП ТВІ, згідно якого ринкова вартість земельної ділянки станом на 03.11.2014 року становила 3 964,56 грн., підтверджено відповідність звіту в цілому вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, із зазначенням про наявність незначних недоліків, що не вплинули на достовірність оцінки.

Зазначені Звіт та Рецензія складені суб'єктами оціночною діяльності та безпосередньо оцінювачами, які набули цього статусу у встановленому чинним законодавством порядку (склали відповідні іспити та отримали відповідні свідоцтва), а отже, у суду відсутні підстави вважати недостовірними висновки щодо ринкової вартості спірної земельної ділянки, які містяться у зазначених документах.

Доводи позивача про значне заниження ринкової вартості спірної земельної ділянки через те, що ринкова вартість згідно звіту ТОВ ОСОБА_4 експерт спільно з ПП ТВІ була визначена станом на 03.11.2014 року, а спірний договір було укладено 14.11.2014 року, суд не приймає з огляду на те, що датою оцінки є дата, за станом на яку здійснюються процедури оцінки майна та визначається вартість майна. Нормативно-правовими актами з оцінки майна можуть бути передбачені строки дії звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) від дати оцінки або дати її затвердження (погодження) замовником (ч.5 ст. 3 Закону). Враховуючи те, що в силу приписів частини 2 ст. 19 Закону України "Про оцінку земель" та пункту 3.4 Порядку проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 2 від 09.01.2003р. (у редакції чинній на дату проведення оцінки), термін чинності звіту становить один рік з дати оцінки, а звіт про оцінку, наданий відповідачем, складений на дату 03.11.2014р., тому при укладенні оспорюваного договору, у сторін не було правових підстав проводити повторну грошову оцінку.

Твердження позивача про значне заниження вартості спірної земельної ділянки з часу її придбання банком за результатами прилюдних торгів за ціною 5 352,94 грн. (свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів посвідчене 26.12.2012 року приватним нотаріусом Міжгірського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_6 за реєстровим № 1633), що за офіційним курсом НБУ станом на 25.12.2012 року становила 669,70 дол. США, та станом на 14.11.2014 року - час відчуження за спірним договором - 4 250,00 грн., що за офіційним курсом НБУ на цю дату становила 275,57 дол. США, суд не приймає через те, що визначення вартості майна у спосіб запропонований позивачем не ґрунтується на законі.

Питання призначення судової оціночно-земельної експертизи розглядалось судом першої інстанції та підставно було відхилено в світлі наявних у матеріалах справи доказів та аргументів скаржника на їх спростування. Зазначене не позбавляло скаржника можливості самостійно звернутись до відповідних ліцензованих організацій чи осіб за отриманням необхідних висновків, однак, зазначеною можливістю скаржник не скористався.

Доводи скаржника про те, що земельна ділянка в сукупності з іншим майном становила комплекс, вартість Земельної ділянки як одного з елементів комплексу значно перевищує її вартість, визначену поза комплексом, тому продаж Земельної ділянки окремо від інших елементів комплексу знижує вартість як самої Земельної ділянки, так і комплексу в цілому не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки земельна ділянка площею 0,0024га, яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Міжгірський район, село Пилипець, кадастровий номер :02:001:0043, цільове призначення для будівництва та обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування не є складовою частиною комплексу і була придбана самим позивачем такими ж частинами, як і в подальшому продана відповідачу. Матеріали справи не містять в собі відомостей про реєстрацію спірного майна в складі комплексу.

Таким чином, оскільки у судовому розгляді справи спростовано доводи позивача щодо того, що відчуження майна банком за спірним договором відбулося за цінами нижчими від звичайних, позивачем не доведено існування підстав, які за приписами п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону свідчать про нікчемність правочину, а зокрема, спірного договору.

Крім того, стосовно позовної вимоги позивача про визнання нікчемним акту приймання-передачі від 14.11.14 до договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк та ТОВ „Таурус проперті, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3968, колегія суддів зазначає.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені статтею 16 ЦК України. Цією нормою також встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 20 ГК України як спосіб захисту прав суб'єктів господарювання передбачено визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єктів господарювання або споживачів.

Отже, господарські суди розглядають на загальних підставах справи у спорах про визнання недійсними актів, прийнятих іншими органами, у тому числі, актів господарських товариств, які відповідно до закону чи установчих документів мають обов'язковий характер для учасників правовідносин, що виникають чи припиняються з прийняттям такого акту, тобто такі акти є самостійним джерелом виникнення прав та обовязків в осіб, щодо яких вони прийняті.

Оскаржений акт приймання-передачі за своїми ознаками до таких актів не відноситься, оскільки засвідчує факт передачі однією стороною та прийняття іншою стороною певного майна, здійсненого на виконання договору купівлі продажу, а тому, не є правочином, в розумінні ст. 202 ЦК України, а лише додатком до правочину, і може бути використаний в якості доказу у разі звернення будь-якої із сторін з позовом до суду та підлягатиме оцінці судом у відповідності з вимогами ст. 43 ГПК України (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 19.08.2008 у справі №48/800 та від 16.12.2008 у справі №2-6/1424.1-2008), що ще раз підкреслює правомірність висновку про неможливість задоволення вимоги позивача про визнання нікчемним спірного акту приймання-передачі земельної ділянки.

Вимога позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку обґрунтовується ним з посиланням на приписи ст. 216 ЦКУ, в той час як зазначена норма передбачає застосування реституції як способу захисту цивільного права у разі недійсності правочину, чого не встановлено у даній справі.

Приписами ч.1 ст.216 ЦКУ встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція є зобовязально-правовим способом захисту цивільного права та застосовується до договірних правовідносин, які є предметом судового дослідження у даній справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач звернувся до суду за захистом права, яке не є порушеним та в спосіб, що не відповідає змісту права.

Натомість, вимога про визнання права власності є речово-правовим способом захисту цивільних прав і застосовується у випадку (ст.392 ЦК України) якщо право власника оспорюється або не визнається іншою особою. Застосування такого способу захисту можливе лише за умови, коли сторони спірних відносин не перебувають у зобовязальних відносинах.

З огляду на наведені приписи законодавства та фактичні обставини справи, вимога позивача про визнання власності на спірну земельну ділянку до задоволення не підлягає, оскільки останній не довів наявності права, за захистом якого звертається до суду.

Разом з тим, у ході судового розгляду даної справи встановлено, що власником майна спірної земельної ділянки - є Товариство з обмеженою відповідальністю "Таурус Проперті" на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.11.14, який укладено у встановленій законодавством формі, з дотриманням вимог закону, договір не суперечить приписам, зокрема, п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону, порушенням якої мотивовано даний позов.

У статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищенаведене та, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності, колегія дійшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Закарпатської області від 20.01.2016 р. у справі № 907/563/15 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Закарпатської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Відповідно до Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

На виконання вимог ухвали суду від 10.02.2016р. скаржник долучив до матеріалів справи оригінал платіжного доручення № 228066 від 19.02.2016р. про оплату судового збору в розмірі 4 019,40 грн. за подання апеляційної скарги.

Проте, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.3 ст. 6 вказаного Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Звертаючись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів, позивачем було заявлено дві немайнові вимоги та одна майнова вимога. На час звернення скаржника ставки судового збору становили: за немайновий спір 1 218,00 грн. та за майновий спір 1 827,00 грн. (не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати).

Тобто, за подання апеляційної скарги на оскаржуване рішення господарського суду розмір судового збору має становити 4 689,30 грн. (1 218,00 грн. + 1 218,00 грн. + 1 827,00 грн.).

З огляду на те, що ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ОСОБА_3 на дату прийняття постанови сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в меншому розмірі, ніж передбачено Законом, колегія суддів вважає за необхідне достягнути в доход державного бюджету України зі скаржника недоплачену суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 669,90 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд ,

ПОСТАНОВИВ :

1. В задоволенні вимог апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства УНІКОМБАНК, м.Львів, вих. № 10-у/2-525 від 18.11.2015 року (вх. № 01-05/5425/15 від 24.11.15) відмовити.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 02.11.2015 року у справі №914/2835/15 залишити без змін.

3. Стягнути з ПАТ „Всеукраїнський акціонерний банк () в доход Державного бюджету України 669 (шістсот шістдесят девять), 90 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 24.02.2016 р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Желік М.Б.

Суддя Костів Т.С.