ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р.Справа № 916/4783/14
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді Жекова В.І.,

суддів Аленіна О.Ю., Богатиря К.В.

(Склад колегії суду визначено згідно з протоколом про автоматичний розподіл судової справи між суддями від 25.12.2015р.)

секретар судового засідання Чеголя Є.О.

за участю представників сторін 15.02.2016 р.:

Від ТОВ «МКП»-ОСОБА_1

Від ОСОБА_2 міської ради-Моджук І.О.

Від Департаменту комунальної власності ОСОБА_2 міської ради-Шклібляк М.І.

розглянувши апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю МКП

на рішення Господарського суду Одеської області

від 09.12.2015 р.

по справі № 916/4783/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю МКП

до відповідача ОСОБА_2 міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Департаменту комунальної власності ОСОБА_2 міської ради

про визнання недійсним договору

Ухвалою ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 28.12.2015р., яка надіслана учасникам процесу 28.12.2015р., розгляд апеляційної скарги призначено на 18.01.2016 р.

Розгляд справи за правилами ст. 77 ГПК України відкладався.

Учасники судового процесу відповідно до статті 98 Господарського процесуального кодексу України належним чином повідомлялись про час і місце розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні, яке відбулось 15.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

27.11.2014р. Товариство з обмеженою відповідальністю «МКП» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 міської ради, в якому просило розірвати договір №100 від 22.06.2012р. про резервування місця розташування обєкту укладеного між ОСОБА_2 міською радою в особі ОСОБА_2 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_2 міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «МКП» .

В обґрунтування позову ТОВ «МКП» посилається на те, що 22.06.2012р. між ТОВ «МКП» та ОСОБА_2 міською радою в особі начальника Управління земельних ресурсів ОСОБА_2 міської ради було укладено договір №100 про резервування місця розташування обєкту, а саме прийняття у строкове платне користування місця розташування обєкту, який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Локомотивна, 24-А, земельної ділянки загальною площею 6582 кв.м. для експлуатації будівель та споруд.

Обґрунтовуючи позов ТОВ «МКП» зазначає, що правочин суперечить чинному українському законодавству, а саме приписам ст.203 ЦК України, ст.ст.116,122,124,125,126 ЗК України, ст.1 Закону України „Про оренду землі, оскільки законодавством передбачено для ТОВ «МКП» можливість набуття права користування землею комунальної форми власності тільки на підставі договору оренди, яким угода від 22.06.2012 р. № 100 не являється.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 15.12.2014р. по справі №916/4783/14 (суддя Лічман Л.В.) задоволене усне клопотання представника ОСОБА_2 міської ради про залучення Департаменту комунальної власності ОСОБА_2 міської ради до участі у справі у якості третьої особи; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департамент комунальної власності ОСОБА_2 міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1; код 26302595) (т.1, а.с.57-58).

12.01.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «МКП» звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою про зміну предмету позову, в якій просило визнати договір №100 від 22.06.2012р. про резервування місця розташування обєкту укладеного між ОСОБА_2 міською радою в особі ОСОБА_2 міського управління земельних ресурсів ОСОБА_2 міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «МКП» недійсним (т.1, а.с.65-66).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. по справі №916/4783/14 (суддя Лічман Л.В.) позов задоволено; визнано недійсним договір від 22.06.2012 р. № 100 про резервування (використання) місця розташування обєкту, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю „МКП та ОСОБА_2 міською радою; стягнуто з ОСОБА_2 міської ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю „МКП 609, 00 грн. судового збору.

Вищезазначене рішення було оскаржено в апеляційному порядку та постановою ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 14.05.2015р. по справі №916/4783/14 рішення Господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. у справі №916/4783/14 залишено без змін (т.1, а.с. 193-201).

Постанова апеляційної інстанції також була оскаржена в касаційному порядку та постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2015р. по справі №916/4783/14 касаційна скарга ОСОБА_2 міської ради задоволена частково; постанова ОСОБА_2 апеляційного господарського суду від 14.05.2015р. та рішення Господарського суду Одеської області від 09.02.2015р. скасовані та справа №916/4783/14 направлена на новий розгляд до Господарського суду Одеської області (т.1, а.с. 222-228).

Приймаючи постанову, суд касаційної інстанції зазначив, що господарськими судами не враховано положень Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні, Земельного кодексу України та не дано оцінки тому факту, що рішення ОСОБА_2 міської ради від 19.10.2011 №1396-VI Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою в місті Одесі, яким затверджене Положення з врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі (надалі Положення), ухвалене органом місцевого самоврядування, як субєктом владних повноважень, на виконання владних нормотворчих управлінських функцій, і спрямоване, в тому числі, на реалізацію повноважень з розпорядження землею територіальної громади міста Одеси, а не тільки на виконання повноважень з надання земельних ділянок у користування. Також, в своїй постанові Вищий господарський суд України зазначив, що суди не встановили, які конкретно права або які конкретно законні інтереси позивача порушив орган місцевого самоврядування, не дали оцінки посиланням відповідача на те, що позивач в порядку п.7.3. Положення звертався із письмовим клопотанням укласти спірний договір, а після укладення договору добровільно виконував його, отже усвідомлював суть вчиненого ним правочину.

Розпорядженням керівника апарату суду від 05.08.2015р., №1033 по справі №916/4783/14 було призначено повторний автоматичний розподіл судової справи (т.1, а.с. 230).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 10.08.2015р. (суддя Панченко О.Л.) справа №916/4783/14 прийнята до свого провадження (т.1, а.с. 232).

Розпорядженням керівника апарату суду від 05.10.2015р., №1486 по справі №916/4783/14 було призначено повторний автоматичний розподіл судової справи, у звязку з перебуванням судді Панченко О.Л. на лікарняному з 01.10.2015р. (т.2, а.с. 1).

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.10.2015р. (суддя Мостепаненко Ю.І.) справа №916/4783/14 прийнята до свого провадження (т.2, а.с. 3-4).

Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.12.2015р. по справі №916/4783/14 (суддя Мостепаненко Ю.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що умови договору були визначені згідно з відповідним рішенням ОСОБА_2 міської ради, інших підстав визнання вказаного договору недійсним, крім його удаваності, позивач ТОВ «МКП» не навів, доказів, що підтверджують таку удаваність, не надав, не довів порушення укладенням оспорюваного договору жодних своїх прав або законних інтересів, у звязку з чим суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору на резервування (використання) місця розташування обєкту № 100 від 22.06.2012р.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «МКП» звернулось до ОСОБА_2 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2015р. по справі №916/4783/14 за позовом ТОВ «МКП» до ОСОБА_2 міської ради, третя особа Департамент комунальної власності про визнання недійсним договору від 22.06.2012р. №100 про резервування (використання) місця розташування обєкту між ТОВ «МКП» та ОСОБА_2 міською радою; прийняти нове рішення, яким позов ТОВ «МКП» до ОСОБА_2 міської ради задовольнити.

Звертаючись з апеляційною скаргою апелянт посилається на те, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення в неповному обсязі буди дослідженні всі фактичні обставини справи, які суттєве значення мали для вирішення справи по суті.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення не було враховане те, що оспорюваний правочин суперечить чинному законодавству, а саме приписам ст.203 ЦК України, ст.ст.116,122,124,125,126 ЗК України, ст.1 Закону України „Про оренду землі.

У судовому засіданні представник ТОВ «МКП» апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити на підставах, викладених в апеляційній скарзі.

Представник ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_3 та представник Департаменту комунальної власності ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_4 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуване рішення залишити без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 19.10.2011 р. ОСОБА_2 міською радою прийнято рішення № 1396-VI, яким затверджено Положення „Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою у м. Одесі.

Рішенням ОСОБА_2 міської ради № 846-VI від 08.07.2011 р. затверджено Типовий договір резервування (використання) місця розташування обєкту, уповноважено ОСОБА_2 міське управління земельних ресурсів ОМР на укладання договорів резервування (використання) місця розташування обєкту.

На підставі рішення ОСОБА_2 міської ради № 846-VI від 08.07.2011 р. та звернення ТОВ „МКП, між ТОВ «МКП» і ОСОБА_2 міською радою було укладено договір на резервування (використання) місця розташування обєкту від 22.06.2012 р. № 100, відповідно до умов якого Власник надає, а Місцевикористовувач приймає в строкове платне користування місце розташування обєкту, який знаходиться за адресою: м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Локомотивна, 24-Д (п.1.1 Договору) (т.1, а.с. 38-41).

Пунктом 1.2. договору визначено, що обєкт розташований на земельній ділянці загальною площею 6 582 кв. м.

Пунктом 1.3. договору визначено, що на земельній ділянці знаходиться: нежила виробничо-складська будівля.

Положеннями пункту 2.1. договору визначено, що дія договору починається з моменту прийняття рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду і закінчується у момент державної реєстрації Договору оренди земельної ділянки відповідно до законодавства України.

Відповідно до положень пункту 3.1. договору визначено, що плата за місце розташування обєкту (плата) вноситься Місцевикористовувачем виключно у грошовій формі.

Пунктом 3.2. договору визначено, що плата за цим договором нараховується у розмірі 5% від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 153 587,67 грн. на рік.

Згідно з пунктом 3.4. договору визначено, що плата вноситься рівними частками щомісяця, підлягає індексації згідно із щорічною індексацією нормативної грошової оцінки землі.

Положеннями пункту 10.1 договору визначено, що договір набирає чинності з моменту, визначеного у п.2.1 Договору, та реєстрації в ОСОБА_2 міському управлінні земельних ресурсів ОМР.

З матеріалів справи вбачається, що договір підписано уповноваженими представниками сторін, скріплено печатками останніх та зареєстровано в ОСОБА_2 міському управління земресурсів ОМР, про що у книзі реєстрації договорів вчинено запис № 100 від 22.06.2012р.

На виконання вищезазначеного договору між ОСОБА_2 міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «МКП» було підписано акт прийому-передачі місця розташування обєкту за адресою: м. Одеса, вул. Локомотивна, 24-Д (т.1, а.с. 43).

Рішенням ОСОБА_2 міської ради № 3432-VI від 16.04.2013р. ТОВ „МКП надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0, 6582га, за адресою: м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Локомотивна, 24-Д, для експлуатації виробничо-складської будівлі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що договір резервування (використання) місця розташування обєкту № 100 від 22.06.2012 р. набув чинності 16.04.2013 р.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ТОВ «МКП» неодноразово звертався до відповідача ОСОБА_2 міської ради з листами про розірвання договору № 100 від 22.06.2012р. та укладення з ним договору оренди земельної ділянки, у звязку з тим, що такий вид договору, як договір на резервування (використання) місця розташування обєкту не передбачено діючим законодавством, але ОСОБА_2 міською радою було проігноровано дані питання.

Дослідивши матеріали та обставини справи, апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Так, приписами статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти; 5). цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства; 6) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування; 7) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду; 8) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до приписів статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування вирішують, крім передбачених в Основному Законі України, й інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

За правовою позицією Конституційного Суду України предметами відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України Про місцеве самоврядування в Україні (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року №6-рп/2002). Зокрема, згідно з цим законом до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин відповідно до закону (пункт 34 частини першої статті 26).

Конституційний Суд України вважає, що системний аналіз положень Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є субєктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як субєкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Відповідно до пунктів а, б, в, г статті 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності.

Наведене викладене також в пунктах 3.1., 3.2., 4 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів а, б, в, г статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України від 01.04.2010 № 10-рп/2010 Справа № 1-6/2010.

Відповідно до приписів ч.1 ст.206 Земельного кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Обєктом плати за землю є земельна ділянка.

Частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

З огляду на вищеприведені норми законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення ОСОБА_2 міської ради від 19.10.2011р. №1396-VI Про врегулювання земельних відносин та організацію землеустрою в місті Одесі, яким затверджене Положення з врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі (надалі Положення), ухвалене органом місцевого самоврядування, як субєктом владних повноважень, на виконання владних нормотворчих управлінських функцій, і спрямоване, в тому числі, на реалізацію повноважень з розпорядження землею територіальної громади міста Одеси, а не тільки на виконання повноважень з надання земельних ділянок у користування. В порядку дотримання мети Положення, якою, зокрема, є створення правових умов щодо реалізації прав на землю та упорядкування земельних правовідносин у місті Одесі, ним врегульовано не тільки процедури надання у власність, користування земельних ділянок громадянам та юридичним особам, а і укладення договорів резервування (використання) місця розташування обєктів (п.п.1.2., 1.3., 7. Положення).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спірний договір укладений ОСОБА_2 міською радою на підставі рішення ОСОБА_2 міської ради № 846-VI від 08.07.2011р. відповідно до ст.ст.25, 26, 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст.12 Земельного кодексу України, ст.ст.11, 509, 627-630 ЦК України, Податкового кодексу України, Бюджетного кодексу України з метою впорядкування земельних правовідносин, недопущення безкоштовного використання земельних ділянок та запобігання втрат місцевого бюджету від несплати за землю особами, що використовують її без оформлених у встановленому законом порядку правовстановлюючих документів, затверджено Типовий договір резервування (використання) місця розташування обєкту, процедуру укладення якого в свою чергу унормовано у рішенні ОСОБА_2 міської ради №1396-VI від 19.10.2011, яким затверджено Положення з врегулювання земельних відносин та організації землеустрою у місті Одесі.

З матеріалів справи вбачається, що в подальшому зазначені рішення втратили чинність згідно рішення ОМР № 6534-VI від 16.04.2015р., але на момент укладення спірного договору були чинними і, відповідно, обовязковими до виконання на території міста Одеси.

Таким чином, на підставі рішення ОСОБА_2 міської ради № 846-VI від 08.07.2014 р. та звернення ТОВ „МКП, між останнім (Місцевикористовувач) і ОСОБА_2 міською радою (Власник) було укладено договір на резервування (використання) місця розташування обєкту від 22.06.2012 р. № 100, відповідно до умов якого Власник надав, а Місцевикористовувач прийняв в строкове платне користування місце розташування обєкту, який знаходиться за адресою: м. Одеса, Суворовський р-н, вул. Локомотивна,24-Д. Плата за цим Договором нараховується у розмірі 5% від розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки та складає 153 587,67 грн. на рік (п. 3.2 Договору).

Приписами статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з приписами статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до приписів статті 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом положень статті 235 ЦК України визначено, що обов'язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

Як вбачається з матеріалів справи, на переданій за договором № 100 від 22.06.2012р. земельній ділянці знаходилась виробничо-складська будівля, належна позивачу.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що земля, на якій розташований належний позивачу обєкт, на час укладення спірного договору, не була сформована у земельну ділянку і не могла бути переданою по договору оренди, а тому відсутні підстави вважати, що сторони діяли протиправно та з браком дійсного внутрішнього волевиявлення, укладаючи - з додержанням принципу свободи договору - угоду про оплатне користування землею, яка знаходиться у фактичному користуванні позивача, оскільки на ній знаходяться належні останньому обєкти нерухомості.

У звязку з чим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що спірний договір не містить будь-яких доказів на підтвердження настання інших правових наслідків, окрім тих, що були передбачені договором на резервування (використання) місця розташування обєкту.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що умови договору були фактично виконані саме в той спосіб, який було передбачено договором та жодних інших правовідносин, які не обіймалися умовами вказаного договору, між сторонами не виникло.

Отже, згідно положень статті 1 Господарського процесуального кодексу України та статті 15 Цивільного кодексу України, право на звернення до суду мають лише ті особи, які доведуть факт порушення або оспорювання відповідачем своїх прав і охоронюваних законом інтересів, у даному випадку, у звязку з укладенням договору резервування (використання) місця розташування обєкта доведуть право вимоги до свого процесуального опонента.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що незважаючи на те, що в контексті цих норм для звернення до господарського суду за судовим захистом з відповідним позовом достатньо лише субєктивного уявлення особи про те, що її право або інтерес підлягає захисту, якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення права або легітимного інтересу відсутнє, суд повинен відмовити в позові.

Відповідно до наведених норм та інших норм законодавства України зміст термінів право на звернення до суду і право вимоги не є тотожними. Розглядаючи справу, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права субєкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обовязку зобовязаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього субєкта, він компенсує витрати, що виникли у звязку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Справа № 1-10/2004 витлумачено поняття легітимного інтересу, а також зазначено, що інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави чи всіх співвітчизників або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права. Наголос на охоронюваності законом чи законності того чи іншого інтересу законодавець робить не завжди, зважаючи на те, що згадувані у законах інтереси не суперечать Конституції України або випливають з її змісту. Таке акцентування, про що, у першу чергу, свідчать Цивільний процесуальний кодекс України, Кримінально-процесуальний кодекс України, Господарський процесуальний кодекс України, застосовується лише у разі, коли не виключена можливість шляхом зловживання інтересами, прагненнями, використовуючи ті чи інші юридичні норми, забезпечити реалізацію незаконних інтересів.

За таких обставин, суд апеляційної погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що укладенням оспорюваного договору було порушено права або законні інтереси позивача ТОВ «МКП», оскільки спірний договір було укладено, в тому числі, на задоволення звернення позивача ТОВ «МКП», а після укладення договору позивач ТОВ «МКП» добровільно виконував його умови та вносив плату за спірним договором, отже усвідомлював суть вчиненого ним правочину.

Таким чином, твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення не було враховане те, що оспорюваний правочин суперечить чинному законодавству, а саме приписам ст.203 ЦК України, ст.ст.116,122,124,125,126 ЗК України, ст.1 Закону України „Про оренду землі, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений у відповідності до норм Земельного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Отже, твердження апелянта щодо того, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного судового рішення в неповному обсязі буди дослідженні всі фактичні обставини справи, які суттєве значення мали для вирішення справи по суті, колегією суддів апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення в повному обсязі були дослідженні всі фактичні обставини справи та цілком обґрунтовано було прийнято рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «МКП».

З огляду на викладене, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що оскаржуване рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 77,85,99,101-105 ГПК України,

колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Одеської області від 09.12.2015р. у справі № 916/4783/14 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено та підписано 16.02.2016р.

Головуючий суддя: Жеков В. І.

Судді: Аленін О.Ю.

ОСОБА_5