КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2016 р. Справа№ 925/1810/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Іоннікової І.А.

Тарасенко К.В.

при секретарі судового засідання - Філімоновій І.Є.

за участю представників відповідно до протоколу судового засідання від 09.02.2016

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі № 925/1810/13 (суддя Єфіменко В.В.)

за позовом Тальнівської районної державної адміністрації

позивач-2 Відділ Держземагенства у Тальнівському районі Черкаської області

до відповідача Селянського фермерського господарства "Відродження"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації;

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Глибочківська сільська рада,

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача 1 ОСОБА_2

про визнання недійсним розпорядження та договору оренди землі, зміни до договору землі

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Визнано недійсним розпорядження Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області від 22.11.2007 року НОМЕР_2 "Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документа, що посвідчує право довгострокової оренди терміном на 10 років земельними ділянками селянському (фермерському) господарству "Відродження", землі сільськогосподарського призначення - рілля, для введення товарного сільськогосподарського виробництва, за рахунок земель державної власності за межами населеного пункту в адмінмежах Глибочківської сільської ради, Тальнівського району, Черкаської області".

Визнано недійсним договір оренди землі НОМЕР_2 від 01.12.2007 року із змінами НОМЕР_4 від 27.12.2010 року, укладений між Тальнівською районною державною адміністрацією та селянським фермерським господарством "Відродження", зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП "Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельним ресурсах" 21.12.2007 року за № НОМЕР_3.

15.05.2014 року постановою Київського апеляційного господарського суду рішення суду першої інстанції від 14.01.2014 залишено без змін.

11.06.2015 Голова Селянського фермерського господарства "Відродження" Мороз М.В. звернувся до Господарського суду Черкаської області із заявою про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 по справі № 925/1810/13 за нововиявленими обставинами, у якій просив задовольнити вказану заяву, а рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі № 925/1810/13 заяву Селянського фермерського господарства "Відродження" про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 за нововиявленими обставинами задоволено та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в основу рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 було покладено той факт, що цільове призначення земельної ділянки, яку було передано в оренду відповідачу, а саме землі історико-культурного призначення - рілля підтверджувалося Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_7, виданого Глибочківською сільською радою народних депутатів Тальнівського району Черкаської області 05.02.1996, який, в свою чергу, за рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.05.2015 у справі № 925/586/15 було визнано недійсним, що безпосередньо впливає на юридичну оцінку обставин, здійснену судом в рішенні 14.01.2014, у зв'язку з чим, дослідивши обставини справи, враховуючи те, що під час розгляду справи № 925/1810/13 в суді першої та апеляційної інстанції, заявник не знав, що вищевказаний акт, фактично є сфальсифікованим і не відповідає вимогам законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 за нововиявленими обставина та про прийняття нового рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог Тальнівської районної державної адміністрації, Відділу Держземагенства у Тальнівському районі Черкаської області до Селянського фермерського господарства "Відродження" про визнання недійсним розпорядження та договору оренди землі.

Не погодившись з прийнятим рішенням Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі № 925/1810/13, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами - відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що переглядаючи рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 та залишаючи без змін, Київський апеляційний господарський суд у своїй постанові від 15.05.2014 також врахував як докази: рішення Глибочківської сільської ради, паспорт об'єкту культурної спадщини, письмові пояснення по справі № 925/1810/13. Таким чином, на думку апелянта, Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_7, виданого Глибочківською сільською радою народних депутатів Тальнівського району Черкаської області 05.02.1996, не був єдиним доказом, яким обґрунтовувалося рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014. Так, на думку скаржника, в рішенні Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 не надано належну оцінку всім доказам. Враховуючи наведене, а також приписи ст. 23 Земельного кодексу України, п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011, апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 та відмовити у задоволенні заяви про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 за нововиявленими обставинами.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 року сформовано судову колегію у складі: Гончаров С.А., Скрипка І.М., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2015 року зазначену апеляційну скаргу прийнято до розгляду визначеним складом суддів, розгляд справи призначено на 20.10.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2015 року розгляд справи відкладено на 29.10.2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 року розгляд справи відкладено на 09.11.2015 року.

Розпорядженням керівника аппарату Київського апеляційного господарського суду №09-52/1330/15 від 09.11.2015 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу судових справ, у зв'язку з перебуванням головуючого судді Гончарова С.А. у відпустці справу №925/1810/13 передано на повторний автоматичний розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судових справ між суддями від 09.11.2015 року визначено склад суду для розгляду справи №925/1810/13, головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.11.2015 року справу № 925/1810/13 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В. та призначено розгляд справи на 02.12.15р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.12.2015 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - 1 ОСОБА_2 та відкладено розгляд справи на 16.12.2015.

Розпорядженням заступника Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015, у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Зубець Л.П., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 справу №925/1810/13 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.12.2015 розгляд апеляційної скарги відкладено на 26.01.2016.

Розпорядженням секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016, у зв'язку з виходом судді Тарасенко К.В. з відпустки, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючого судді: Тищенко О.В., Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 справу № 925/1810/13 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючий суддя Тищенко О.В. судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 розгляд справи № 925/1810/13 було відкладено до 09.02.2016.

Апелянт в судовому засіданні 09.02.2016 апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі №925/1810/13 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заяви про перегляд судового рішення від 14.01.2014 за нововиявленими обставинами відмовити.

Представники відповідача та третьої особи-2 в судовому засіданні 09.02.2016 апеляційної інстанції заперечували проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просили суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Представники позивачів та третьої особи-1 в судове засіданні 09.02.2016 не з'явилися, через канцелярію суду заяв та клопотань не подавали. Про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників позивачів та третьої особи-1, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні в матеріалах справи та заслухавши пояснення представника апеллянта, відповідача та третьої особи-2, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вірно встановлено судом першої інстанції, розпорядженням Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області від 22.11.2007 року НОМЕР_2 затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документа, що посвідчує право довгострокової оренди терміном на 10 років земельними ділянками селянському (фермерському) господарству "Відродження", загальною площею - 113,1545 га, в тому числі земельна ділянка НОМЕР_5 площею 17,9842 га, ділянка НОМЕР_6 площею - 95,1703 га землі сільськогосподарського призначення - рілля, для введення товарного сільськогосподарського виробництва, за рахунок земель державної власності за межами населеного пункту в адмінмежах Глибочківської сільської ради, Тальнівського району, Черкаської області.

На підставі вказаного розпорядження 01.12.2007 між Тальнівською районною державною адміністрацією та Селянським фермерським господарством "Відродження" було укладено договір оренди НОМЕР_2, за умовами якого позивач-1 надав, а відповідач прийняв в тимчасове користування на умовах оренди земельні ділянки загальною площею - 113,1545 га., в тому числі земельна ділянка НОМЕР_5 площею - 17,9842 га та земельна ділянка НОМЕР_6 площею - 95,1703 га із земель історико-культурного призначення - рілля, які знаходяться за межами населеного пункту в адмінмежах Глибочківської сільської ради(п.1.), терміном з 01.10.2007 по 30.09.2017 (п.8).

Відповідно до п. 16 договору від 01.12.2007 цільове призначення земельної ділянки: рілля - землі сільськогосподарського призначення.

Договір від 01.12.2007 зареєстрований у Тальнівському районному відділі Черкаської філії ДП "Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах" 21 грудня 2007 року за № НОМЕР_3, про що в наведеному договорі зроблено відповідну відмітку.

27.12.2010 сторонами підписано Зміни НОМЕР_4 до договору оренди землі від 01.12.2007 року НОМЕР_2 в частині зміни розміру орендної плати, яка вноситься орендарем за земельні ділянки державної власності загальною площею 113,1545 га в грошовій формі і складає 72 695,97 гривень в рік.

Так, дослідивши Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_7 та Технічну документацією із землеустрою, а також враховуючи п. 1 договору від 01.12.2007, судом першої інстанції у рішенні від 14.01.2014 встановлено, що відповідачу в оренду передано землі історико-культурного призначення - рілля, в той час, як в п. 16 договору від 01.12.2007 цільовим призначенням земельної ділянки визначено: рілля - землі сільськогосподарського призначення.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що всупереч чинного законодавства України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею - 113,1545 га для надання в оренду СФГ "Відродження" не розроблявся, центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини не погоджував проект відведення та надання земельних ділянок; органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування проект відведення земельних ділянок не затверджувався.

Так, судом першої інстанції, з урахуванням Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_7 та Технічної документації із землеустрою, в судовому рішенні від 14.01.2014 встановлено, що фактично відбулася зміна цільового призначення землі без прийняття відповідного рішення Тальнівською районною державною адміністрацією, що є порушенням частини 2 статті 20 Земельного кодексу України, у зв'язку з чим задовольнив позовні вимоги повністю.

Однак, рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.05.2015 у справі № 925/586/15 визнано недійсним Державний акт на право постійного користування землею КСГП "Граніт" серія НОМЕР_7, виданого Глибочківською сільською радою народних депутатів Тальнівського району Черкаської області від 05.02.1996, що стало підставою для звернення Селянського фермерського господарства "Відродження" із заявою про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 за нововиявленими обставинами, оскільки, на думку заявника, вказаний акт було покладено в основу рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014.

Суд першої інстанції, враховуючи вищенаведені обставини, зокрема визнання недійсним Державний акт на право постійного користування землею КСГП "Граніт" серія НОМЕР_7, у зв'язку із його сфальсифікацією і не відповідністю вимогам законодавства, про, що заявник під час судового розгляду справи № 925/1801/13 в судах першої інстанції та апеляційної інстанції знати не міг, задовольнив заяву Селянського фермерського господарства "Відродження" про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 за нововиявленими обставинами та прийняв нове рішення у справі № 925/1810/13, яким відмовив повністю в задоволенні позовних вимог Тальнівської районної державної адміністрації та Відділу Держземагенства у Тальнівському районі Черкаської області.

Проте, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд не погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також таким, що не відповідає обставинам справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути скасовано, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для неналежного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України - договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття розпорядження) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно зі статтею 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджений постановою Кабінету Міністрів України №677 від 26.05.2004 року, і містить вичерпний перелік випадків, при наявності яких розробляється проект відведення земельних ділянок: зміна цільового призначення земельної ділянки відповідно до закону; надання, передача земельної ділянки, вилучення (викуп), відчуження земельної ділянки (її частини), межі якої не встановлено в натурі (на місцевості).

Відповідно до статті 186 Земельного кодексу України проекти відведення земельних ділянок із земель державної чи комунальної власності затверджуються органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які надають і вилучають земельні ділянки.

Пунктом 28 частини 1 статті 5 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини належить, зокрема, погодження проектів відведення та надання земельних ділянок, у тому числі тих, що призначаються для сільськогосподарських потреб, погодження зміни землевласника, землекористувача на території пам'яток та в їх охоронних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць.

Правовий режим земель історико-культурного призначення регламентовано, зокрема главою 10 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Законом України "Про охорону культурної спадщини" (далі Закон № 1805-ІІІ).

Так, відповідно до ст. 53 Земельного кодексу України, до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно ст. 54 Земельного кодексу України, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Приписами статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини", визначено, що об'єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов'язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об'єкти (об'єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об'єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

За приписами ст. 25 Закону України "Про охорону культурної спадщини" надання об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками, в користування юридичним та фізичним особам з науковою, культурно-освітньою, туристичною та іншою метою здійснюється з дотриманням встановлених цим Законом вимог. Юридичні та фізичні особи, у користуванні яких перебувають пам'ятки, відповідають за їхню збереженість і зобов'язані дотримувати вимог органів охорони культурної спадщини.

Юридичні та фізичні особи зобов'язані забезпечити збереженість пам'яток на землях, якими вони користуються, та укладати з органами охорони культурної спадщини охоронні договори.

Розділом ІІІ Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено порядок держаної реєстрації об'єктів культурної спадщини, занесення та виключення цих об'єктів з Реєстру.

Згідно зі статтею 17 Земельного кодексу України, пункту 2 статті 21 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", державна адміністрація здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

За приписами п. 2.4., 2.5 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Держкомзему від 15 квітня 1993 року № 28 визначено наступне:

При заповненні бланків державних актів на право власності на землю, постійного користування землею і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) всі записи мають бути зроблені чітко і акуратно, помарки і виправлення не допускаються.

Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою. Сторінку державного акта із зображенням плану земельної ділянки підписує інженер-землевпорядник.

П. 3.1. цієї ж Інструкції визначено, що Державні акти на право колективної власності на землю, право приватної власності на землю, право постійного користування землею видаються і реєструються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування.

Згідно п. 4 Інструкції - випадках припинення права власності або права користування на земельну ділянку документи, що посвідчують це право, повертаються до органу, котрий їх видав.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Згідно із частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, як вже зазначалося вище рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 було задоволено позовні вимоги Тальнівської районної державної адміністрації та Відділу Держземагенства у Тальнівському районі Черкаської області до відповідача Селянського фермерського господарства "Відродження" про визнання недійсним розпорядження Тальнівської районної державної адміністрації Черкаської області від 22.11.2007 року НОМЕР_2, договору оренди землі від 01.12.2007, зміни НОМЕР_4 від 27.12.2010 до договору оренди землі від 01.12.2007, у зв'язку із неправомірною зміною цільового призначення земельної ділянки, що підтверджується зокрема Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_7 та Технічною документацією із землеустрою.

Однак, рішенням Господарського суду Черкаської області від 14.05.2015 у справі № 925/586/15 визнано недійсним Державний акт на право постійного користування землею КСГП "Граніт" серія НОМЕР_7, виданого Глибочківською сільською радою народних депутатів Тальнівського району Черкаської області 05.02.1996, про що під час судового розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, заявник не знав, а тому враховуючи, що основу судового рішення від 14.01.2014 було покладено той факт, що цільове призначення земельної ділянки, яку було передано в оренду відповідачу, а саме землі історико-культурного призначення - рілля підтверджувалося Державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_7, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Тальнівської районної державної адміністрації та Відділу Держземагенства у Тальнівському районі Черкаської області у справі № 925/1810/13.

Проте, не погоджуючись з висновками суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваному рішенні, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що державний акт на право користування земельною ділянкою є документом, що визначає та засвідчує відповідне право конкретної особи у суспільних правовідносинах внаслідок закріплення у своєму змісті певних відомостей, зокрема, про розмір ділянки, категорію земель, вид права цієї особи, тощо.

Таким чином, Державний акт на право постійного користування землею КСГП "Граніт" серія НОМЕР_7, в розумінні законодавчих приписів, не встановлює, не змінює і безпосередньо не визначає вказані заявником обставини щодо приналежності земель до певної категорії, на відміну від рішень компетентних органів, прийнятих у законний спосіб, до компетенції яких належить ведення земельно-кадастрової документації, та загальних відомостей Державного земельного кадастру.

Так, відповідно до п. 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011, господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, належні та допустимі докази у розумінні ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження визнання недійсності рішення Глибочківської сільської ради народних депутатів від 22.05.1996 № 5/22, на підставі якого було видано спірний акт, відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання заявника на вищевказаний акт не є встановленням жодного факту, адже, як зазначалось вище, державний акт не є документом, який встановлює категорію/цільове призначення земель, а лише засвідчує її саме для особи, якій він виданий, по-друге, правові висновки судів щодо підстав для визнання недійсним договору оренди землі у справі №925/1810/13 не можуть ґрунтуватись (і фактично не ґрунтуються) лише на посиланні на цей акт як на доказ надання позивачеві в оренду земель певної категорії, оскільки, як вбачається з судових рішень у справі № 925/1810/13, про надання позивачеві в оренду земель історико-культурного призначення було вказано як в самому договорі оренди землі НОМЕР_2 від 01.12.2007, так і в технічній документації з землеустрою, отже, саме ця обставина, а не наявність/відсутність чи дійсність/недійсність оспорюваного державного акта, є визначальною для вирішення питання законності передачі цих земель в оренду для ведення селянського фермерського господарства.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що на час видачі в 1996 році спірний державний акт на право постійного користування землею відповідав вимогам діючого законодавства і не міг порушувати будь-яких прав та охоронюваних законом інтересів відповідача, які виникли в 2007 році, а на час звернення останнього з позовом про визнання такого недійсним цей акт втратив чинність в зв'язку з припиненням права постійного землекористування особою внаслідок ліквідації такої юридичної особи.

Серед іншого, як встановлено колегією суддів апеляційної інстанції постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2015, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 12.01.2016, рішення Господарського суду Черкаської області від 14.05.2015 у справі № 925/586/15 було скасоване та прийняте нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Так, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що обставини на які посилається заявник у своїй заяві, незалежно від встановлення у справі № 925/586/15 обставин дійсності/недійсності Державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_7, не є нововиявленими у розумінні статті 112 Господарського процесуального кодексу України, а тому підстави для задоволення вказаної заяви відсутні.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 84 Господарського процесуального кодексу України, резолютивна частина має містити висновок про задоволення позову або про відмову в позові повністю чи частково по кожній з заявлених вимог. Висновок не може залежати від настання або ненастання якихось обставин (умовне рішення).

Відповідно до ч. 5 ст. 114 Господарського процесуального кодексу України, за результатами перегляду судового рішення приймаються: 1) рішення - у разі зміни або скасування рішення; 2) постанова - у разі зміни або скасування постанови; 3) ухвала - у разі зміни чи скасування ухвали або залишення рішення, ухвали, постанови без змін.

Таким чином, при прийняття судом першої інстанції рішення про скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014, місцевий господарський суд повинен відобразити свій висновок в резолютивній частині такого рішення.

Разом з тим, як вбачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, Господарський суд Черкаської області, не прийняв будь-якого з рішень, передбачених ст. 114 Господарського процесуального кодексу України (не скасував і не залишив без змін рішення господарського суду), обмежившись зазначенням у резолютивній частині оскаржуваного рішення лише про задовольнивши заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та про відмову в задоволенні позовних вимог усправі № 925/1810/13, що є порушенням норм Господарського процесуального кодексу України.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що доводи, викладені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, а тому рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 підлягає скасуванню, у зв'язку з чим в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами слід відмовити, а рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13 - залишити без змін.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на Селянське фермерське господарство "Відродження".

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі № 925/1810/13 - задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 22.06.2015 у справі № 925/1810/13- скасувати повністю.

3. Відмовити в задоволенні заяви Селянського фермерського господарства "Відродження" про перегляд рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13 за нововиявленими обставинами.

4. Рішення Господарського суду Черкаської області від 14.01.2014 у справі № 925/1810/13 залишити без змін.

5. Стягнути з Селянського фермерського господарства "Відродження" (ідентифікаційний код - 31914128, місцезнаходження: 20440, Черкаська обл., Тальнівський р-н., с. Глибочок, вул. Пролетарська, 23) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) 1 240 (одна тисяча двісті сорок) грн. 00 коп. - судового збору за подання апеляційної скарги.

6. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Черкаської області.

7. Матеріали справи № 925/1810/13 повернути до Господарського суду Черкаської області.

8. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді І.А. Іоннікова

К.В. Тарасенко