РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016Справа №910/32674/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел"
до Державного підприємства "Київпассервіс"
про стягнення 426 876,47 грн.
Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача Ніколаєв О.С. (дов. б/н від 22.12.2014 року)
від відповідача Богданов О.В. (дов. № 1/06-11/163 від 08.02.2016 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 11 лютого 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Київпассервіс" (надалі по тексту - відповідач) про стягнення 426 876,47 грн., в тому числі 414 015,84 грн. основного боргу, 6 881,79 грн. інфляційних втрат, 5 978,84 грн. 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2015 року порушено провадження у справі № 910/32674/15 та призначено справу до розгляду на 28.01.2016 року.

27.01.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

28.01.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач зазначив, що листом № 1/06-31/1838 від 27.11.2014 року відповідач повідомив позивача про припинення договору № 86-13 від 20.06.2013 року. Оскільки договір припинив свою дію 31.12.2014 року, нарахування боргу та штрафних санкцій на підставі неіснуючого договору вважає необґрунтованим, у задоволенні позову просить відмовити.

28.01.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

28.01.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Стасюка С.В. на лікарняному, розгляд справи № 910/32674/15 не відбувся.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2016 року розгляд справи призначено на 11.02.2016 року.

У судовому засіданні 11.02.2016 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник позивача у судовому засіданні 11.02.2016 року проти позову заперечив, надав пояснення по суті спору.

Розглянувши подані сторонами матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, Господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

20.06.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" (автомобільний перевізник) та Державним підприємством "Київпассервіс" (підприємство) був укладений договір № 86-13 про надання послуг автостанціями та автовокзалом "Київ" автомобільному перевізнику (далі - Договір), за умовами якого підприємство надає автомобільному перевізникові на території автостанцій м. Києва та області та автовокзалу "Київ", підпорядкованих ДП "Київпассервіс", комплекс обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією та здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом автомобільного перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформування водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інші послуги відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" та Правил, під час здійснення регулярних пасажирських перевезень на автобусних маршрутах загального користування (пункт 1.2. Договору).

Відповідно до пункту 8.1. Договору він набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014 року. За відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання даного договору за 30 днів до закінчення його дії, договір вважається продовженим на один рік, і так кожного разу (пункт 8.2. Договору), зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншою стороною та оформлюється додатковою угодою. Якщо сторона, що одержала пропозицію внести зміни та доповнення у цей договір, не надала відповіді про відмову в прийнятті цієї пропозиції, пропозиція вважається нею прийнятою (пункт 8.3. Договору).

У додатку до Договору № 86-13 від 20.06.2013 року сторони визначили перелік маршрутів, кількість місць, які відповідач реалізовує на автобусні рейси позивача через каси Центрального автовокзалу "Київ".

Умовами розділу 6 Договору сторонами було передбачено порядок здійснення розрахунків.

Відповідно до пункту 6.1. Договору, підприємство від реалізації квитків за проїзд пасажирів по відомостях касового продажу (форма 20-АСС) перераховує грошові кошти автомобільному перевізнику:

-у разі, якщо автомобільний перевізник є платником ПДВ на загальних умовах - 90% грошових коштів від суми за тарифом реалізованих квитків (без урахування страхового та автостанційного зборів, вартості додаткових послуг та ПДВ, що нараховується на автостанційний збір), а також ПДВ на дану суму, підлягають перерахуванню на розрахунковий рахунок автомобільного перевізника;

-у разі, якщо автомобільний перевізник не є платником ПДВ - 90% грошових коштів від суми за тарифом реалізованих квитків (без урахування страхового та автостанційного зборів, вартості додаткових послуг та ПДВ на реалізовані квитки).

Згідно пункту 6.4 Договору, підприємство перераховує кошти автомобільному перевізнику від реалізації квитків за проїзд в автобусі, в порядку, що передбачений пунктом 6.1. даного договору, протягом п'яти банківських днів з дня відправлення відповідного рейсу шляхом безготівкового переказу на рахунок автомобільного перевізника відповідно до пункту 4.4. наказу Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 року "Про затвердження порядку регулювання діяльності автостанцій".

Пунктом 8.1. Договору визначено, що договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2014 року, а згідно пункту 8.2. цього ж договору, зміни і доповнення до цього договору допускаються за взаємної згоди сторін, а за відсутності письмового повідомлення однієї із сторін про розірвання даного договору за 30 днів до закінчення його дії, договір вважається продовженим на один рік, і так кожного разу.

З матеріалів справи вбачається, що в листі на адресу позивача від 27.11.2014 року № 1/06-31/1838 відповідач зазначив, що Договір № 86-13 від 20.06.2013 діє до 31.12.2014 року та повідомив про припинення договору.

Нового договору про продаж квитків перевізника у 2015 році між сторонами не укладено.

Позивач зазначає, що у період з 01.06.2015 року по 08.08.2015 року відповідач продовжував надавати автостанційні послуги позивачу, зокрема з продажу квитків на рейси перевізника, проте відповідач не здійснив перерахування коштів позивачу за продані квитки.

В якості доказів надання послуг за спірний період позивачем надано відомості касового продажу квитків (форма 20-АСС), реєстр проданих КП "Київпассервіс" квитків на автостанції "Київ" за червень, липень, серпень 2015 року.

За твердженням позивача, згідно відомостей касового продажу, за період з 01.06.2015 року по 08.08.2015 року відповідачем було продано квитків на рейси позивача на суму 460 017,60 грн.

Враховуючи плату за обов'язкові послуги автостанції перевізнику, що залишається автостанції та складає 10 % грошових коштів від суми реалізованих квитків, відповідач повинен був перерахувати на рахунок позивача 90 % від суми продажу зазначених квитків, що складає 414 015,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати заборгованості за реалізовані через каси автостанції «Київ» квитки на рейси перевізника за період з 01.06.2015 року по 08.08.2015 року в розмірі 414 015,84 грн.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що Договір № 86-13 від 20.06.2013 року припинив свою дію 31.12.2014 року, отже нарахування боргу та штрафних санкцій на підставі неіснуючого договору є необґрунтованим.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 907 Цивільного кодексу України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176 (далі - Правила), які затверджені Кабінетом Міністрів України на виконання вимог статті 35 Закону України "Про автомобільний транспорт" і є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Відповідно до пунктів 114-115 Правил перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Мінінфраструктури. Порядок розрахунку вартості послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначає Мінінфраструктури.

Перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків здійснюється за маршрутом прямування та у зворотному напрямку, якщо це передбачено в договорі про продаж квитків.

Аналогічні положення викладені у пункті 5.1 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010 року за № 1068/18363 (далі - Порядок).

Згідно пункту 5.3 Порядку власник зобов'язаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізника договору про організацію перевезень на автомобільних маршрутах загального користування з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на перевезення пасажирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостанцію власника.

Відповідно до пункту 5.4 Порядку строк, на який укладається договір про надання послуг автостанціями, не може бути меншим, ніж строк обслуговування перевізником маршруту (рейсу), визначений договором про організацію перевезень з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією чи дозволом Укртрансінспекції на перевезення пасажирів на маршруті загального користування.

Згідно з частинами 4, 6, 7 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту, суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині 1 статті 179 Господарського кодексу України, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів, Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до пункту 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Позивач зазначає, що заборгованість відповідача перед позивачем за реалізовані через каси автостанції «Київ» квитки на рейси перевізника за період з 01.06.2015 року по 08.08.2015 року складає 414 015,84 грн.

На доказ надання послуг за спірний період позивачем надано відомості касового продажу квитків (форма 20-АСС).

Вимоги щодо заборгованості за надані послуги позивач обґрунтовує як спірним договором, так і посиланнями на Закон України "Про автомобільний транспорт", Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, Порядком регулювання діяльності автостанцій, відповідно до яких обов'язок укладення договору з автомобільним перевізником (позивачем) покладений на власників автостанцій (у даному випадку відповідача), що визначено статтею 32 Закону України "Про автомобільний транспорт", пунктами 114-115 Правил, пунктами 5.3-5.4 Порядку.

Пунктом 4.4. Порядку діяльності автостанцій встановлено обов'язок відповідача перераховувати позивачу сумарну вартість проїзду за реалізовані через каси автостанцій квитки та вартість перевезення багажу (за вирахуванням плати за обов'язкові послуги) у строк, передбачений договором між ними, але не пізніше п'яти банківських днів з дня відправлення відповідного рейсу.

Таким чином, враховуючи факт припинення договору № 86-13 від 20.06.2013 з 01.01.2015 року, між позивачем та відповідачем склались відносини, аналогічні відносинам надання послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникло грошове зобов'язання перед позивачем, наявність якого підтверджується відомостями касового продажу квитків (форма 20-АСС) за червень, липень, серпень 2015 року, строк оплати наданих послуг визначається у відповідності до пункту 4.4 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 року, а вартість послуг відповідно до Розрахунку вартості обов'язкових послуг, що надаються автостанціями перевізника ДП "Київпассервіс" (згідно Порядку регулювання діяльності автостанцій, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010 року) на 2015 рік, де зазначено про вартість послуг перевізниками в цілому для автостанцій у розмірі 10%.

Відповідач не спростував факту продажу квитків, надання послуг пасажирам та позивачу по організації перевезень, а також здійснення позивачем регулярних пасажирських перевезень з автовокзалу "Київ" в червні-серпні 2015 року за раніше погодженими рейсами та не надав суду контррозрахунку суми позову.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 414 015,84 грн. основного боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 6 881,79 грн. інфляційних втрат, 5 978,84 грн. 3 % річних.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов'язання по оплаті реалізованих через каси відповідача квитків позивача (за вирахуванням плати за обов'язкові послуги), вимоги позивача про стягнення з відповідача 6 881,79 грн. інфляційних втрат, 5 978,84 грн. 3 % річних на суму заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню за розрахунком позивача, який перевірено судом.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно з статтею 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин, враховуючи наявну заборгованість відповідача перед позивачем за реалізовані через каси автостанції «Київ» квитки на рейси перевізника за період з 01.06.2015 року по 08.08.2015 року, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача.

Виходячи з вищенаведеного та керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" задовольнити повністю.

2.Стягнути з Державного підприємства "Київпассервіс" (04071, м. Київ, вул. Нижній Вал, 15-А, ідентифікаційний код 33348385) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гюнсел" (03048, м. Київ, вул. Ф. Ернста, 3-Б, ідентифікаційний код 25292096) 414 015 (чотириста чотирнадцять тисяч п'ятнадцять) грн. 84 коп. основного боргу, 6 881 (шість тисяч вісімсот вісімдесят одну) грн. 79 коп. інфляційних втрат, 5 978 (п'ять тисяч дев'ятсот сімдесят вісім) грн. 84 коп. 3 % річних, 6 403 (шість тисяч чотириста три) грн. 15 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.02.2016

Суддя С.В. Стасюк