РІШЕННЯ

"18" січня 2016 р.Справа № 921/895/15-г/5

Господарський суд Тернопільської області

у складі головуючого судді Андрушків Г.З. , судді Андрусик Н.О. , судді Шумського І.П.

Розглянув справу

за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "Оскар" вул. Гагаріна, 31, с.Джурків, Коломийський район, Івано-Франківська область,78252

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" вул. Промислова, 1, м. Заліщики, Заліщицький район, Тернопільська область,48600

про стягнення 8 138 525,50 грн.

За участю представників від:

Позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 3 від 13.01.2016р.)

Відповідача: не з'явився.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представнику позивача розяснено права і обовязки, передбачені ст.ст.20, 22, 81-1 ГПК України.

Приватне сільськогосподарське підприємство "Оскар" звернулося в господарський суд Тернопільської області із позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" про стягнення 8 138 525,50 грн. збитків.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання відповідачем, укладеного між ними (ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" та ПСП "Оскар") умов Договору складського зберігання зерна №11 від 03.11.2014р., а саме відповідач не забезпечив доступ Поклажодавця (позивача у справі) до зерна для проведення його огляду та для проведення перевірки його якості та на вимогу Поклажодавця у визначені строки не повернув із зберігання (відмовив у поверненні) зерно сої в кількості 940,87 тон, яке належало Приватному сільськогосподарському підприємству "Оскар", натомість направило позивачу ОСОБА_3 №1 від 19.06.2015р., згідно якого слідує, що дане зерно сої (в кількості 940,87 тон) відповідачем самовільно реалізоване, що призвело до його фактичної втрати, тобто нестачі, чим позивачу нанесені збитки, вартість яких визначена відповідно до вимог чинного законодавства і становить суму 8 138 525,50 грн., які позивач, посилаючись на вимоги ст..ст.224, 225 ГК України, ст.ст.623, .951 ЦК України, просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 01.09.2015р. розгляд справи призначено на 23.09.2015р.

В послідуючому розгляд справи неодноразово відкладався з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду.

Розпорядженням голови господарського суду Тернопільської області від 02.11.2015р., у відповідності до ст.46 ГПК України, пункту 2.3.12. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 02.04.2010р. №25 та протоколу зборів суддів господарського суду Тернопільської області від 28.12.2010р. №8, враховуючи те, що дана справа відноситься до категорії складних у звязку з характером заявлених позовних вимог, створено судову колегію у складі трьох суддів: Андрушків Г.З. (головуючий суддя), суддів: Андрусик Н.О. , Шумський І.П.

Відповідач, незважаючи на те, що ухвалами суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи, явка уповноважених представників сторін в судові засідання була визнана судом обов"язковою, участь уповноваженого представника в судових засіданнях не забезпечив, окрім участі в судовому засіданні 09.12.2015 року, розгляд справи в якому уповноважений представник відповідача просив відкласти для надання йому можливості подати суду докази направлення (вручення) позивачу рахунків на оплату наданих, за його словами, послуг по просушці і зберіганню зерна сої. В послідуючі судові засідання: 13 січня та 18 січня 2016 року уповноважений представник відповідача не з"явився, хоча про час та місце розгляду спору був повідомлений належними чином, про що свідчить його підпис на повідомленні про відкладення розгляду справи від 09.12.2015 року та на зворотній частині ухвали суду від 13.01.2016 року про отримання даної ухвали суду.

Разом з тим, відповідач надав суду відзив на позов (лист від 06.10.2015 року вх.. №21457 від 08.10.2015р.) та аналогічний за змістом відзив (лист від 27.11.2015р. вх.. №25055 від 27.11.2015р.) згідно яких позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що:

- зерно сої за складськими квитанціями №65,66,67,68,70,71 на склад поступило з вологістю 44,2%, 43,5%, 46,4%, 45,3%, що спонукало додаткові затрати по його просушуванні ТзОВ "Заліщицьке ХПП";

- зерно у кількості 1839,130 тонн, було перероблено із значним відсотком(ками) відходів, що становить 41,400тонн;

- позивач, в порушення умов п.п.10,13,14 Договору щодо оплати за наданні послуги по сушці зерна сої не виконував, у визначений договором термін ( до 15 числа місяця що слідує за ним, коли надавались послуги) надані послуги не оплачував, що унеможливлювало розрахунки з газовим господарством та подальше утримування і просушку зерна сої понад встановлений договором строк. Позивач на отримані листи не реагував, кошти не перечислював, поставивши ТзОВ "Заліщицьке ХПП" у край важке фінансове становище, оскільки просушка потребувала додаткових затрат, із-за умов його подальшого зберігання, а заборгованість позивача по оплаті за надані послуги станом на 01.06.2015р. становила 1 708 371,06грн.;

- відповідач, на виконання умов п.24 Договору №11 складського зберігання зерна сої, до закінчення строку його дії (до 31.05.2015р.) неодноразово направляв листи позивачу з вимогою забрати зерно зі складських приміщень із-за його можливої порчі через те, що не перерахування суми заборгованості унеможливлювало просушку зерна сої через не оплату за спожитий газ, в підтвердження факту отримання позивачем кореспонденції відповідачем долучено до відзиву на позов копії повідомлень про вручення поштового відправлення від 21.05.2015 року 2шт., від 25.05.2015р. 2шт., від 3.02.2015р., від 3.04.2015р. та від 8.05.2015р.;

- проте позивач умов договору не виконав, зерно сої у визначений договором строк (до 31.05.2015р.) не забрав, кошти за надані послуги по сушці зерна не оплатив, а тому від (відповідач) скористався умовами договору (п.25) і зерно в кількості 868340кг було реалізоване на конкурсних засадах, за ринковими цінами відповідним покупцям, за повідомленням ціни, з метою недопущення його порчі. При цьому відповідач зазначає, що заборгованість позивача перед відповідачем по наданих послугах щодо просушування зерна сої складає 1 708 371,06грн., які належать йому (відповідачу) за умовами п.25 договору.

Окрім того, відповідач у листі - клопотанні б/н від 12.01.2016р. ( вхідний №3392 від 13.01.2016р.)), посилаючись на ст..33 ГПК України, та вимоги чинного законодавства, відповідно до яких відповідальність настає у випадку вини, причинного звязку та наслідків, які настали, зазначає, що позивачу були направлені акти виконаних робіт по зберіганні та просушці зерна сої на загальну суму 1708 371,06грн., які позивач не підписав та не повернув відповідачу на його вимогу, (долучивши при цьому копії актів здачі-приймання виконаних робіт за зберігання зерна сої за лютий, березень, квітень, травень 2015 року в кількості 940,87тон.), а також були виставлені рахунки на їх (виконані роботи (надані послуги)) оплату, проте позивач в порушення умов укладеного між ними договору (п.13 договору) не оплатив вартість послуг із зберігання зерна сої, а відтак, за твердженням відповідача, при наявності непогашених витрат зернового складу, позивач не мав права на відвантаження йому із зберігання зерна (п.14 договору.. При цьому відповідач у даному листі також зазначив, що позивачу були передані і всі складські квитанції за переліком, оскільки такі є документами строгої звітності і постійно видавалися позивачу у строки та порядку визначеному законом, про що останнього повідомлено листом від 08.05.2015р. на його лист від 29.04.2015р., Також відповідач у поданому клопотанні зазначає, що ним надаються письмові докази отримання позивачем актів виконаних робіт та рахунків, щодо оплати проведених затрат по зберіганні та просушці зерна сої в кількості 903707 тон., проте які саме докази ним подаються суду не зазначає.

Позивач, враховуючи вищезазначені твердження відповідача від 12.01.2016р., надав суду свої письмові пояснення (лист № 124-юр від 18.01.2016р.), в яких зазначив, що:

- відповідач не виконав свого зобовязання із збереження схоронності зерна сої в кількості 940,87тонн, яке було передане йому на зберігання у відповідності до договору №11 від 03.11.2014р., зерно сої, що належало позивачу, було відчужено відповідачем, про що останнім визнано у відзиві на позов від 06.10.2015р., однак право розпоряджатися зерном відповідачу не належало, оскільки останній не був ні власником даного зерна, ні уповноваженою власником зерна особою на вчинення відчуження майна, не набув такого права відповідач і у відповідності до п.25 Договору, тому що зерно було витребуване Поклажодавцем (позивачем) до 31.05.2015 року, тобто до закінчення строку зберігання, а тому, посилаючись на норми ст.ст.22, 611, 616, 617 ЦК України, позивач зазначає, що відповідач повинен нести відповідальність за незабезпечення схоронності зерна у формі відшкодування збитків позивачу. Разом з тим позивач зазначає, що докази, про те, що кошти від самовільної реалізації були отримані Відповідачем і направлені на погашення витрат, повязаних з виконанням Договору зберігання №11 від 03.11.2014р. в матеріалах справи відсутні і незважаючи на реалізацію зерна, Відповідач у відзиві стверджує, що Позивач нібито досі має перед ним заборгованість;

- позивачем було здійснено оплату послуг Відповідача за рахунками, що були надані Відповідачем, за фактично надані послуги в листопаді 2014 року за приймання очищення, сушіння сої в кількості 350,26 тонн та відвантаження в кількості 279,84 тонн сої, посилаючись при цьому на копії рахунків та платіжних доручень які подані до матеріалів справи, в свою чергу відповідачем не надано доказів направлення Позивачу та підписання ним актів виконаних робіт з надання послуг за Договором зберігання №11 від 03.11.2014р., зокрема зміст листа №13 від 02.02.2015р., на який посилається Відповідач, не містить реквізитів актів виконаних робіт, тому неможливо визначити, про які саме виконані роботи йдеться і чи стосуються вони послуг по Договору зберігання №11 від 03.11.2014р., крім того, відповідач не допустив Позивача на територію зернового складу для огляду зерна та взяття проб, чим порушив статтю 959 ЦК України та умови договору зберігання і унеможливив вчасне прийняття послуг та їх оплату, якщо такі послуги взагалі були надані;

- Відповідачем не доведено належними доказами існування його заборгованості перед постачальниками газу, електроенергії, тощо, оскільки рахунки на оплату, що надані відповідачем, є підтвердженням вартості придбання ним товарів та послуг і не містять інформації про проведення або не проведення їх оплати Відповідачем;

- за твердженням відповідача, ним надаються письмові докази отримання позивачем ОСОБА_4 виконаних робіт та рахунків, щодо оплати проведених затрат по зберіганні та просушці зерна сої в кількості 903,707 тонн, однак в доданих до клопотання актах здачі-приймання виконаних робіт від 31 квітня 2015р. та від 30 травня 2015 року, які складені Відповідачем, зазначено, що на зберіганні знаходиться 940,87тонн зерна сої і в той же час відповідач вказує, що Позивачу було вчасно видано складські квитанції на всю здану кількість зерна і копії квитанцій надані Відповідачем до матеріалів справи, всупереч реєстрам по здачі зерна та вищевказаним актам, ці квитанції видані лише на 903,707 тонн сої, таким чином надані Відповідачем письмові докази (акти) суперечать обставинам (фактичному наданню послуг), на які посилається Відповідач, і тому не є належними доказами по справі;

- згідно п.20 Договору "зерновий склад відповідає своїм майном перед Поклажодавцем за несвоєчасне проведення відвантаження зерна, за втрату та непідтверджену Актом-розрахунком нестачу зерна, за пошкодження (погіршення) якості) зерна", відповідачем справедливо зазначено, що Акт-розрахунок нестачі зерна у матеріалах справи відсутній, а тому за цю нестачу відповідач повинен нести відповідальність своїм майном згідно вищевказаного пункту договору;

- заборгованість Поклажодавця (Позивача) за послуги зберігання, про існування якої помилково стверджує Відповідач, не може бути доказом відсутності його вини у нестачі зерна, оскільки існування такої заборгованості не припиняє зобовязання Відповідача забезпечити схоронність зерна, переданого йому на зберігання Позивачем, а також дотримуватися принципу непорушності права власності Позивача.

В той же час відповідач через канцелярію суду надав лист клопотання № 6 від 18.01.2016р., в якому зазначає, що до даного листа додає документи реалізації сої на конкурсних засадах: договір поставки, товаро-транспортна накладна, протокол випробувань №0124, а також звертає увагу на те, що: «у позовній заяві позивач вказує перелік реєстрів № 37/а від 05.11.2014р., №39 від. 07.11.2017р., №57 від 30.11.2014р., №58 від 01.12.2014р., №60 від 02.12.2014р. №61 від 03.12.2014р., а також вказує, що протягом листопада-грудня 2014 року згідно Договору зберігання ним (Позивачем) здійснено передачу на зберігання відповідачу 1220710кг або 1220,70т зерна сої в заліковій вазі, що підтверджується наступними товаро-транспортними накладними та реєстрами накладних про приймання зерна Зерновим складом, що підписані представниками відповідача, з викладеного вбачається, що позивачем отримано оригінали документів, що видно із штемпелів проставлених у правому нижньому куті аркуша реєстру за № 56 від 21.11.2014р., №57 від 30.11.2014р., №58 від 01.12.2014р., №60 від 02.12.2014р. та №61 від 03.12.2014р., у реєстрах чітко вказана вологість зерна сої, смітна домішка, тобто Зерновим складом видано всі облікові документи Позивачу у відповідності до Закону України «Про зерно та зерновий ринок в Україні»». Також у даному клопотанні відповідач зазначає, що позивач не забрав зерно у встановлений договором строк до 31.05.2015 року, що унеможливило його утримання із-за неоплати послуг Зернового складу, тому останній здійснив реалізацію зерна. При цьому в даному клопотанні ТзОВ "Заліщицьке ХПП" зазначає, що надає інформацію про те, що ПСП "Оскар" з 29.11.2014р. по 03.12.2014р. завезено сою в кількості 1488870кг. фізичної ваги з середньою вологістю 44,98% і смітною домішкою 4,87%, в перерахунку на залікову вагу 903707кг., та про те, що загальна заборгованість клієнта по наданих послугах по сої на сьогоднішній день становить 1708371грн.06коп., а також наводить цифри витрат, понесених в звязку з реалізацією зерна сої та повязаних з сушінням сої, а також цифри понесених збитків: сплатою податків і зборів (штрафів), видачею зарплати працівникам та оплатою за електроенергію.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарським судом встановлено наступне:

03 листопада 2014 р., між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке Хлібоприймальне підприємство", (надалі зерновий склад/ відповідач по справі) та приватним сільськогосподарським підприємством "Оскар" (надалі поклажодавець/ позивач по справі), укладено договір №11 складського зберігання ( надалі договір), згідно, якого поклажодавець зобовязується передати зерно сої, заліковою вагою 2000 тонн, на зерновий склад, який зобовязується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством (п.1.договору).

Згідно п. 6. Договору, зерновий склад зобовязаний, зокрема: прийняти від поклажодавця зерно фактичної якості, але не вище обмежувальних кондицій, забезпечити його належне зберігання у повному обсязі та здійснити відпуск поклажодавцеві; прийняти зерно на зберігання за заліковою вагою та провести перевірку його якості; повідомити поклажодавця про умови зберігання зерна; надати додаткові послуги у разі одержання від поклажодавця письмового замовлення на такі послуги; видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття його на зберігання; зберігати зерно протягом строку, визначеного в договорі; забезпечити доступ поклажодавця до зерна для проведення огляду протягом строку його зберігання; повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився.

Відповідно до п. 8 договору Поклажодавець зобовязаний: забезпечити доставку зерна за свій рахунок; своєчасно розрахуватися за надані послуги з приймання, зберігання відвантаження, а також додаткові послуги; витребувати зерно після закінчення строку його зберігання.

Пунктом 9 договору сторони встановили, що поклажодавець, зокрема, має право, проводити огляд зерна протягом строку його зберігання.

Згідно п. 13. договору, поклажожавець сплачує вартість послуг із зберігання зерна за місяць в строк до 15 числа місяця, що слідує за місяцем в якому фактично надавалися послуги.

Відвантаження зерна поклажодавцеві здійснюється після відшкодування витрат зернового складу у повному обсязі ( п. 14 договору).

Пунктом 22. договору, сторони встановили, строк зберігання зерна становить до 31.05.2015р.

Зберігання зерна понад строк, встановлений цим договором, можливе лише тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткової угоди (п.23. договору).

Відповідно до п. 24. Договору, зерновий склад зобовязаний письмово не пізніше ніж за сім днів до закінчення строку зберігання зерна попередити поклажодавця і визначити строк його витребування.

Згідно п. 25. Договору, у разі коли поклажодавець у запропонований цим договором строк не витребував зерно, зерновий склад має право продати його на конкурсних засадах за ринковою ціною.

Кошти одержані від продажу зерна, передаються поклажодавцю, крім сум, що належать зерновому складу.

Договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань у повному обсязі.

Відносини сторін щодо складського зберігання зерна регулюються Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (надалі Закон) та Цивільним кодексом України.

Частинами 1, 2 Закону України Про зерно та ринок зерна в Україні договір складського зберігання зерна є публічним договором, типова форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. За договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна.

Згідно частини 4 ст. 24 Закону, зерновий склад зобовязаний вживати усіх заходів передбачених цим Законом, нормативно-правовими актами, договором складського зберігання зерна, для забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання.

Частиною 1 ст. 27 Закону встановлено, що Зерновий склад зобовязаний зберігати зерно протягом строку встановленого у договорі складського зберігання зерна.

Відповідно до ч. 1, ч.3 ст. 28 Закону плата за зберігання зерна, строки її внесення встановлюються договором складського зберігання зерна. Якщо поклажодавець після закінчення строку дії договору складського зберігання зерна не забрав зерно назад, він зобовязаний внести плату за весь фактичний час його зберігання.

Відповідно до ч.1 та ч.2. ст.. 37 Закону зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів:

подвійне складське свідоцтво;

просте складське свідоцтво;

складську квитанцію.

Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим до виконання сторонами.

Як слідує з матеріалів справи, а саме Реєстрів накладних на прийняте зерно за середньодобовими пробами № 37/а від 05.11.2014р., № 38 від 06.11.2014р., №39 від 07.11.2014р., № 56 від 29.11.2014р., № 57 від 30.11.2014р., № 58 від 01.12.2014р., № 60 від 02.12.2014р. та № 61 від 03.12.2014р. та доданих до них товарно-транспортних накладних (засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи) позивач відповідно до умов договору складського зберігання № 11 від 03.11.2014р. за період з 05.11.2014 року по 03.12.2014 року передав, а відповідач прийняв на зберігання зерно сої загальною заліковою вагою 1220710кг. або 1220,71тн.

Позивач стверджує та про що не заперечує відповідач, в листопаді 2014р. відповідач на вимогу позивача відвантажив останньому із зернового складу зерно сої в кількості 279 840кг або 279,84тн, що також слідує із наданого відповідачем акту №1 здачі-приймання виконаних робіт від 30.11.2014р., відповідно на зберіганні у зернового складу залишилось 940 870кг серна сої.

Проте, на підтвердження прийняття зерна, відповідач, видав позивачу складські квитанції на частину зерна сої, а саме: складські квитанції № 71 від 10.12.2014р. серії АФ071675, №70 від 10.12.2014р. серії АФ№071674, №08 від 10.12.2014р. серії АФ№071672, №66 від 01.12.2014р. серії АФ№071670 та №65 від 01.12.2014р. серії АФ№071669 на загальну кількість 903 707кг.

У своїх поясненнях, викладених в листі-клопотанні від 18.01.2016 року №6, відповідач зазначає, що з 29 листопада 2014 року по 3 грудня 2014 року ПСП «Оскар» завезено на зберігання зерно сої в кількості 1 488 870кг фізичної ваги з середньою вологістю 44,98% і смітною домішкою 4,87%, в перерахунку на залікову вагу - 903 707кг. При цьому відповідачем такі твердження (про завезення позивачем зерна сої в кількості 1 488 870кг) документально не підтверджені, як і не підтверджений з посиланням на норми чинного законодавства його перерахунок 1 488 870кг фізичної ваги на залікову вагу 903 707кг. .

В той же час, в долучених відповідачем як до вищезазначеного листа-клопотання від 18.01.2016р. так і до листа-клопотання від 12.01.2016 року (вх..33392 від 13.01.2016р.) актах здачі приймання виконаних робіт від 28.02.2015р., від 31.03.2015р, від 30.04.2015р., від 31.05.2015р. та рахунках на оплату за зберігання сої № 21 від 28.02.2015р., № 28 від 31.01.2015р. № 37 від 30.04.2015р. та № 42 від 30.05.2015р. зазначено, що на зберіганні у відповідача знаходиться зерно сої в кількості 940 870 кг. (940,87т). Дані акти здачі приймання виконаних робіт та рахунки підписані директором товариства з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство", а останні (рахунки) також підписані і головним бухгалтером та завірені печаткою товариства. Окрім того, про те, що на зберіганні у відповідача станом на 01.06.2015 року знаходилося зерно сої в заліковій вазі 940870кг в кількості за період з 03.11.2014 року по 31.05.2015 року, яке належало позивачу - ПСП "Оскар", підтверджується і ОСОБА_3 №1 засідання комісії ТзОВ "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" від 19.06.2015 року.

При таких обставинах матеріалами справи доведено, що на зберіганні в ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Заліщицьке хлібоприймальне підприємства» залишилось 940 870кг. зерна сої.

Згідно ч.1 ст..949 ЦК України зберігач зобов"язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості, а згідно вимог ст..953 ЦК України зберігач зобов"язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився

Ч.1ст.31 Закону встановлено, що поклажодавець зерна зобов"язаний забрати зерно у зернового складу після закінчення строку зберігання зерна, а зерновий склад зобов"язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбачуваному договором складського зберігання та законодавством (ст..32 Закону).

Відповідно до п.п10 п.6 договору зерновий склад зобов"язаний повернути зерно за першою вимогою поклажодавця у разі, коли передбачений договором строк зберігання не закінчився, а також поклажодавець зобов"язаний витребувати зерно після закінчення строку його зберігання(п.п.3 п.8 договору).

20 травня 2015року позивач звернувся до відповідача з листами №302, №303, якими відповідно просив надати можливість 27.05.2015 року здійснити відбір проб зерна, яке перебуває на збереженні згідно договору №11 від 03.11.2014 року, з метою перевірки якісних показників даного зерна, та просив відвантажити 29.05.2015 року сою в кількості 940,87 тон для власних потреб, а у разі неможливості просив повідомити заздалегідь рекомендованим листом з повідомленням про вручення з обґрунтуванням. Дані листи отримані відповідачем 22.05.2015р., що підтверджується відміткою на повідомленнях про вручення поштового відправлення, належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи.

25.05.2015р. відповідач звернувся до позивача з листами № 43 та №46, в яких повідомив, що закінчується договір №11 від 03.11.2014р. щодо надання послуг по зберіганню зерна і вказаний договір продовжуватися не буде, і тому просить провести оплату за надані послуги і в найкоротший термін забрати зерно із складів ТзОВ "Заліщицьке ХПП". Дані листи отримані позивачем 27.05.2015р., що підтверджується відміткою на повідомленнях про вручення поштового відправлення.

При таких обставинах, позивач 29 травня 2015 року направив до відповідача транспортні засоби, для відвантаження зерна сої, що підтверджується наказом про відрядження №17-в від 28.05.2015р., відмітками в журналі реєстрації відрядних посвідчень, відрядними посвідченнями, подорожніми листами вантажного автомобіля від 29.05.2015 року за номерами відповідно №№311,313,111.112,102,104,124,115,29,113 та договором про надання послуг №28/05-15 на перевезення зерна автотранспортом від 28.05.2015р. (належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи).

Позивач стверджує, що відповідач в порушення умов укладеного між ними договору складського зберігання зерна №11 від 03.11.2014 року (п.4 та п.6), не виконав його прохання, викладеного в листі від 20.05.2015р. №302 та не забезпечив доступ представників позивача на зерновий склад для відбору проб зерна з метою перевірки його якісних показників, про що було складено акт від 27.05.2015 року, як і в послідуючому 29.05.2015 року відмовив йому (позивачу) у відвантаженні зерна сої, про що позивачем у присутності його представників, водіїв, представників покупця зерна сої ТОВ "Фінагротех" відповідно до договору поставки 328/05-2015 від 28.05.2015р., свідків складено акт від 29.05.2015р. (належним чином засвідчені копії яких знаходиться в матеріалах справи). Директор ТОВ "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство " від підпису та отримання одного примірника даних актів відмовилася.

Як зазначено судом вище, відповідач уповноваженого представника в судові (окрім 09.12.2015 року) засідання не забезпечив, як і не надав своїх пояснень щодо відмови позивачу у відвантаженні зерна сої, при цьому не зважаючи на те, що сам у своїх листах від 25.05.2015 року пропонував позивачеві в найкоротші строки забрати із збереження зерно сої. Разом з тим, як слідує із його заперечень, викладених в листі - клопотанні б/н від 12.01.2016р. ( вхідний №3392 від 13.01.2016р.)), відповідач стверджував, що при наявності непогашених витрат зернового складу, позивач не мав права на відвантаження йому із зберігання зерна, а заборгованість позивача по оплаті за надані послуги станом на 01.06.2015р., за твердженням відповідача, становила 1 708 371,06грн.

В той же час, як слідує з матеріалів справи, та про що стверджує сам відповідач у відзиві на позов (лист від 06.10.2015р. вх. №21457 від 08.10.2015р.) останнім (відповідачем) здійснено реалізацію зерна сої, яке було передано на зберігання позивачем. Зазначене також підтверджується протокол №1 від 19.06.2015р. засідання комісії ТзОВ "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" з питань продажу зерна боржників з метою погашення затрат підприємства за надані послуги, а також наданими відповідачем в підтвердження факту реалізації зерна сої договором поставки №2206 від 22.06.2015р., який укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Заліщицьке хлібоприймальне підприємство" та товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл-Трейд", товарно-транспортними накладними на перевезення хлібопродуктів автомобільним транспортом ( в кількості 30шт., належним чином засвідчені копії яких знаходяться в матеріалах справи), по яких було передано ТэОВ «Саноіл Трейд» зерно сої в кількості 868 340 кг. по ціні 4300грн. за одну тону на загальну суму 3 733 862,00грн.

Проте такі дії відповідача (реалізація зерна сої) суперечать умовам укладеного між сторонами Договору складського зберігання від 03.11.2014 року №11 (п.16) та нормам чинного законодавства (ст..ст .942, 949 ЦК України, ст..32 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні"), а його (відповідача) посилання на п.25 Договору, а саме на те, що позивач не витребував зерно сої у встановлений договором строк (до 31.05.2015 року) спростовуються вищенаведеним (як встановлено судом вище позивач направив відповідачу листа від 20.05.2015р. за №303, який останнім отримано 22.05.2015р., з проханням відвантажити 29.05.2015 року сою в кількості 940,87 тон. Проте 29.05.2015р. у відвантаженні зерна позивачу відповідач відмовив, протилежного останнім суду не доведено належними і допустимими доказами).

Не можуть бути прийняті судом до уваги і відповідно оцінюються критично твердження відповідача, про те, що зерно сої реалізоване, у звязку з тим, що Поклажодавець не здійснив оплату за надані послуги по зберіганню, сушінню та очищенню зерна сої, оскільки не проведення позивачем розрахунків за зберігання зерна сої не звільняють відповідача від виконання зобовязань щодо забезпечення схоронності зерна, переданого йому на зберігання, а вимоги про стягнення плати за зберігання зерна можуть бути предметом іншого судового розгляду.

Частиною 1 ст. 950 ЦК України, передбачено, що за втрату ( нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до п.п.1. п.1 ст. 951 ЦК України, встановлено, що збитки завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у разі втрати (нестачі) речі у розмірі її вартості.

Відповідно до ч.1. ст.. 34 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" збитки, завдані поклажодавцеві втратою, нестачею чи пошкодженням зерна, відшкодовується зерновим складом:

- за втрату зерна та нестачу зерна у розмірі вартості втраченого зерна або такого, що його не вистачає зерна;

- за пошкодження зерна у розмірі суми, на яку знизилась його вартість.

Згідно ч. з ст.. 623 ЦК України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобовязання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до цінової довідки №В-418 від 28.08.2015р. виданої Торгово-промисловою палатою, ринкова вартість однієї тони зерна сої становить 8650,00грн.

Згідно ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України встановлено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, у тому числі, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.

При таких обставинних, суд вважає доведеним право позивача на стягнення з відповідача 8 138 525,50грн. ( 940,87 тонн х 8650,00грн. = 8 138 525,50грн) збитків завданих від неповернення 940,87 тон зерна сої.

Твердження відповідача, про те, що зерно сої реалізоване, у звязку з тим, що Поклажодавець не здійснив оплату за надані послуги по зберіганню, сушінню та очищенню зерна сої по рахунках № 57 від 30.11.2014р., № 61 від 22.12.2014р., № 62 від 23.12.2014р., №64 від 24.12.2014р. №63 від 24.12.2014р., № 21 від 28.02.2015р., №28 від 31.03.2015р. №37 від 30.04.2015р. та №42 від 30.05.2015р., є безпідставними, оскільки відповідачем не надано будь яких доказів, які б свідчили про направлення позивачу та отримання повивачем зазначених рахунків.

Крім того не проведення позивачем розрахунків за зберігання зерна сої не є підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності чи зменшення її розміру, оскільки виходячи зі змісту частини 1 ст. 936 ЦК України, договір зберігання не містить зустрічних зобовязань, які повинні виконуватися його сторонами одночасно, а вимоги про стягнення плати за зберігання зерна, як зазначено судом вище, можуть бути предметом іншого судового розгляду.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об"єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене позовні вимоги підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем належними і допустимими доказами.

Судовий збір згідно ст. 49 ГПК України, покладається на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 69, 82, 84, 85 ГПК України, господарський суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Заліщикьке хлібоприймальне підприємство", вул.. Промислова,1, м. Заліщики, Заліщицького району, Тернопільської області, на користь приватного сільськогосподарського підприємства "Оскар", вул.. Гагаріна, 31, с. Джурків, Коломийського району, Івано-Франківської області, - 8138525грн.50коп. збитків та 73080грн.00коп. в повернення витрат по сплаті судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Повне рішення складено "16" лютого 2016 року.

Головуючий суддя Г.З. Андрушків

Судді Н.О. Андрусик

ОСОБА_5