РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016Справа №910/30996/15

За позовомПублічного акціонерного товарситва "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "УКРБІЗНЕСБАНК" Білої І.В.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг"
простягнення 43 860,87 грн.
Суддя Ярмак О.М.

За участю представників:

від позивачаПріцак І.Є. (представник за довіреністю від 01.02.2016)
від відповідачане з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Укрбізнесбанк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Білої І.В. звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Український Лізинг" про стягнення заборгованості у розмірі 43 860,87 грн.

Позовні вимоги позивач мотивує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором № 68/ю від 02.11.2012, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість в загальному розмірі 43 860,87 грн, з яких: 36 490,00 грн - основний борг, 2 448,09 грн - проценти за користування кредитом, 4 922,78 грн - пеня за прострочення сплати основного боргу та процентів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/3096/15 та призначено розгляд справи на 12.01.2016.

26.01.2016 відповідачем подано відзив на позов.

Ухвалою від 12.01.2016 розгляд справи відкладено судом на 26.01.2016.

26.01.2016 та 02.02.2016 в судових засіданнях судом оголошувалися перерви.

В судове засідання 16.02.2016 з'явився представник позивача.

Відповідач уповноваженого представника в засідання суду не направив, подавши 16.02.2016 до суду клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість юрисконсульта з'явитися в судове засідання у зв'язку з відрядженням.

Розглянувши клопотання про відкладення розгляду справи, суд відмовляє у його задоволенні з підстав обмеженості процесуального строку розгляду господарської справи, розгляд справи неодноразово відкладено, чим було надано можливість сторонам подати усі необхідні на їх думку докази. Окрім того, суд враховує, що учасник процесу не обмежений кількістю представників на його представництво у суді.

Оскільки відповідач в судове засідання уповноваженого представника не направив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, враховуючи наявність в матеріалах справи його відзиву на позов, а також інших документів, необхідних для вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив позов задовольнити з підстав невиконання відповідачем договірних зобов'язань.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оглянувши оригінали копій документів, що знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.11.2012 між Публічним акціонерним товариством "Український бізнес банк" (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (позичальник) було укладено кредитний договір № 68/ю (далі - кредитний договір).

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 17.10.2014 банк, за наявності вільних грошових коштів, надає позичальнику у тимчасове користування довгостроковий кредит у формі непоновлюваної кредитної лінії з лімітом кредитування у сумі 206 972,00 грн на придбання транспортного засобу на строк з 02 листопада 2012 року до 31 жовтня 2015 року зі сплатою:

- в період з 02 листопада 2012 року до 30 вересня 2014 року включно - 25 % річних;

- в період з 01 жовтня 2014 року до 31 жовтня 2016 року включно - 15 % річних.

Проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день за методом "факт/360", тобто для розрахунку використовується умовно 360 днів у році.

У п. 4.6. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 17.10.2014 у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору позичальник сплачує банку проценти у розмірі:

- у період з 02 листопада 2012 року до 30 вересня 2014 року включно - 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- починаючи з 01 жовтня 2014 року - 15 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Відповідно до п. 4.1. договору в процесі користування кредитом відповідач зобов'язався дотримуватись принципів кредитування: строковості, зворотності, платності, цільового використання та забезпеченості.

Відповідно до п.п. 4.5, 4.6 договору позичальник зобов'язався погасити наданий банком кредит до 31 жовтня 2015 року включно з графіком погашення. У разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5. цього договору позичальник сплачує банку проценти у розмірі 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Згідно з п. 5.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового розірвання кредитного договору та/або дострокового погашення суми кредиту, процентів, комісій, неустойок та збитків, зокрема, у разі недотримання відповідачем умов договору, який зобов'язаний протягом 30-ти днів з моменту отримання письмової вимоги банка достроково повернути кредит, проценти, комісії, неустойку, передбачені даним договором.

На виконання умов кредитного договору позивач надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 206 972,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 260_3 від 02.11.2012.

17.07.2015 банк направив відповідачу вимогу № 3720 від 15.07.2015, в якій, посилаючись на п. 5.3 кредитного договору, вимагав протягом тридцяти днів сплатити заборгованість за основним боргом, нарахованим процентам та пені (направлення вимоги відповідачу підтверджується описом вкладення від 17.07.2015).

Проте, вказана вище вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України (далі - ГК України) кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в ГК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень ЦК України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Заперечуючи проти позову, позивач зазначає про відсутність підстав для сплати додаткових процентів, встановлених п. 4.6 кредитного договору.

За приписами ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Підписуючи кредитний договір, а згодом і додаткові угоди до нього, відповідач погодився, що за порушення графіку погашення заборгованості ставка річних за користування кредитом збільшується.

Отже, позивач не нараховує жодних додаткових відсотків, крім визначених сторонами у кредитному договорі з додатковою угодою до нього.

Що стосується тверджень відповідача про відсутність підстав для стягнення процентів після 15 серпня 2015 року у розмірі 335,09 грн у зв'язку зі зміною умов договору в односторонньому порядку позивачем шляхом звернення до відповідача з вимогою про дострокове повернення кредиту суд вказує таке.

Відповідно до ч.1 ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

У відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти за кредитним договором виплачуються до дня повернення позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

При цьому, відповідно п. 4.6. кредитного договору в редакції додаткової угоди № 1 від 17.10.2014 у разі невиконання зобов'язань відповідно до п. 4.5 цього договору позичальник сплачує банку проценти у розмірі:

- у період з 02 листопада 2012 року до 30 вересня 2014 року включно - 50 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення;

- починаючи з 01 жовтня 2014 року - 15 % річних на суму простроченої заборгованості до моменту її погашення.

Відтак, проценти за користування кредитом за своїм характером є платою і підлягають стягненню за весь час користування кредитом.

Отже, суд дійшов висновку, що відповідач заявлені до нього вимоги не спростував, доказів погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не надав, обґрунтованих причин неможливості виконання договірних зобов'язань не навів.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 36 490,00 грн та 2 448,09 грн за нарахованими процентами є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 4 922,78 грн за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату процентів.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ст. 524, 533 ЦК України грошовим визнається виражене в грошовій одиниці України або грошовому еквіваленті в іноземній валюті зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами п. 1.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на те, що ст. 625 Цивільного кодексу України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Як визначено ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Отже, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з розрахунком позивача за загальний період з 10.05.2015 (дата виникнення прострочення) до 08.11.2015 розмір пені становить 4 922,78 грн.

Перевіривши правильність нарахування позивачем пені, судом встановлено, що заявлена до стягнення сума не перевищує розрахунок суду та розрахована арифметично вірно.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, на підставі викладеного вище, оскільки відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача та задовольняє позов у повному обсязі.

Судовий збір за результатами розгляду справи відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинг" (03680, м. Київ, вулиця Предславинська, будинок 13, офіс 211, ідентифікаційний код 38291386) на користь Публічного акціонерного товариства "Український бізнес банк" (83001, Донецька обл., м. Донецьк, вулиця Артема, будинок 125, ідентифікаційний код 19388768) заборгованість по кредиту в розмірі 36 490 (тридцять шість тисяч чотириста дев'яносто) грн.00 коп., заборгованість по процентах в розмірі 2 448 (дві тисячі чотириста сорок вісім) грн.. 09 коп., пеню в розмірі 4 922 (чотири тисячі дев'ятсот двадцять дві) грн 78 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн.

Видати наказ відповідно до ст. 116 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.М. Ярмак

Повне рішення складено: 19.02.2016 р.