ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

17 лютого 2016 р. Справа № 902/1582/15

за позовом: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" (вул. Пирогова, 106, м. Вінниця, 21037)

про стягнення 412461,23 грн.

Суд:

Суддя Кожухар М.С.

Секретар судового засідання Матущак О.В.

Присутні:

позивач: ОСОБА_1

представники:

позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3- за дорученням

відповідача: Галуша О.М. - за дорученням

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" 412 461,23 грн., з яких: 386 405,25 грн. інфляційних втрат (за період з 01.09.2014р. по 01.11.2015р.), 26 055,98 грн. - 3% річних (за період з 01.09.2014р. по 01.11.2015р.).

Позовні вимоги мотивовано наступним.

11.01.2012р. господарським судом Вінницької області у справі №8/141/2011/5003 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Оптіка-Люкс" про стягнення вартості частки майна підприємства прийнято рішення, яким позов задоволено частково та присуджено до стягнення з ТОВ "Оптіка-Люкс" вартість частки майна в сумі 694 826,00 грн., витрати по сплаті державного мита в сумі 6948,26 грн., а також витрати по сплаті ІТЗ в сумі 235,37грн.; в решті позову відмовлено. В подальшому дане рішення суду першої інстанції було залишено в силі на підставі постанови Вищого господарського суду України від 18.07.2012р.

На виконання даного рішення судом першої інстанції 02.08.12 було видано наказ, який стягувачем пред'явлено до виконання до органів виконавчої служби. На даний час наказ господарського суду перебуває на виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Вінницькій області (виконавче провадження №34020414), проте до даного часу не виконаний, борг ТОВ "Оптіка-Люкс" не погашений.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові; отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання.

З метою реалізації свого права на стягнення інфляційних втрат та нарахування 3% річних на підставі норм ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 звернулась з відповідним позовом до суду.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 10.12.2014р. у справі № 902/1465/14 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Оптіка-Люкс" про стягнення 92 836,23 грн. інфляційних втрат та 43 426,63 грн. - 3 % річних, з ТОВ "Опіка-Люкс" на користь ОСОБА_1 стягнуто 92796,15 грн. інфляційних втрат та 43426,63 грн. - 3% річних за період з 01.08.2012р. по 01.09.20р14. Дане рішення залишено в силі постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р.

На підставі вказаного рішення суду у справі № 902/1465/14 господарським судом Вінницької області був виданий наказ від 05.01.2015р, який пред'явлений до органів Ленінського ВДВС Вінницького МУЮ для виконання. Постановою Ленінського ДВС було відкрито виконавче провадження, що підтверджується відповідною постановою від 22.01.2015р.

Таким чином, приймаючи до уваги, що рішення суду про стягнення боргу з ТОВ "Оптіка-Люкс" набуло законної сили 18.07.2012р. та до даного часу не виконано, як і не виконано рішення суду про стягнення інфляційних втрат від 10.12.2014р., у позивача наявні правові підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.09.14 по 01.11.15, оскільки попереднім судовим рішенням від 10.12.2014р. стягнуто інфляційні втрати та 3% річних по 01.09.14.

Відповідно до норм ч.4 ст.12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи що виникають з корпоративних правовідносин у спорах між господарським товариством та його учасником, у тому числі учасником, який вибув.

Невиконання товариством обов'язку з виплати учаснику товариства вартості частки майна, пропорційно його частці у статутному капіталі товариства при його виході у строки, визначені ст.54 Закону України "Про господарські товариства", тягне наслідки, визначені ст.625 ЦК України. Дана позиція суду викладена у постанові Верховного Суду України від 12.12.11, якою зокрема було скасовано постанову Вищого господарського суду України та спрямовано справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою від 04.12.2015р. у даній справі порушено провадження та призначено її до розгляду на 12.01.2016р.

Ухвалою суду від 12.01.2016 р. розгляд справи відкладено на 28.01.2016р.

В судовому засіданні 28.01.2016р. за клопотанням представника відповідача оголошено перерву до 03.02.2016р.

Ухвалою суду від 03.02.2016р. за клопотанням відповідача продовжено строк вирішення спору у справі № 902/1582/15 на 15 днів та оголошено перерву в судовому засіданні до 17.02.2016р.

В судове засідання з"явився позивач, представники позивача та відповідача.

Позивач та представники позивача позовні вимоги підтримали та подали до суду пояснення б/н від 17.02.2016р., в якому уточнили період розрахунку інфляційних втрат, яким є період з 01.09.2014р. по 31.06.2015р. включно, та 3% річних, яким є період з 01.09.2014р. по 31.10.2015р. включно.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у поясненні заперечень проти позову б/н від 17.02.2016р., зазначивши зокрема наступне.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 10.12.2014 року у справі № 902/1465/14, яке набрало законної сили 13.05.2015р., з ТОВ "Оптіка-Люкс" на користь ОСОБА_1 вже стягнуто 92796,15 грн. інфляційних втрат та 43426,63 грн. 3% річних - за період з 01.08.2012р. включно по 01.09.2014р.

Разом з тим, у справі № 902/1582/15 позивач повторно пред'явила вимогу про стягнення інфляційних та річних за 01.09.2009р., що є недопустимим у відповідності до ч. 1 ст. 61 Конституції України, оскільки така вимога позивача спрямована на подвійне грошове стягнення та подвійну відповідну відповідальність відповідача.

Індекс інфляції у розмірі "102,9%" за вересень місяць 2014 року не може бути врахований судом при вирішенні даної справи № 902/1582/15, оскільки такий індекс законодавчо визначено відносно 30-ти календарних днів вересня місяця 2014р., а не щодо його 29 днів. Відповідно тому - індекс "102,9%" має бути виключеним із формули розрахунку інфляційних втрат у даній справі.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 (ч.1), 3, 4 (ч.1) ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078 (із змінами), врахований позивачем у своєму розрахунку інфляційних втрат, індекс інфляції за червень 2015р. у розмірі "100,4%" - не може бути врахованим за законом та не підлягає врахуванню судом у даній справі при визначенні інфляційних втрат за відповідний період (з 01.10.2014р. по 31.06.2015р.).

Заявляючи позов у справі № 902/1582/15, у позовній заяві та у відповідному письмовому розрахунку до неї, позивачем зазначено період стягнення 3 % річних, зокрема, з 01.09.2014р. по 01.11.2015р., тобто за період 14 місяців плюс один календарний день. Період стягнення, при цьому, є базовим для розрахунку розміру 3% річних і є предметом позову. За 14 місяців періоду з 01.09.2014р. по 31.10.2015р. розмір 3% річних становитиме 24318,91 грн., із розрахунку: 3% : 12 міс. = 0,25% х 14 міс. = 3,5 %; 694826,00 грн. хЗ,5 % = 24318,91 грн. Всупереч тому, позивач у розрахунку врахував 15, а не 14 місяців. Окрім того, 3% річних не підлягають стягненню за 01.09.2014р. та за 01.11.2015 року.

Позовні вимоги позивача фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення індексації грошового зобов'язання та 3% річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України) були б підвідомчими господарським судам з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України підстав тоді, якщо б такі вимоги були б заявлені в одному провадженні у справі господарського суду Вінницької області № 8/141/2011/5003 про стягнення вартості частки майна. Оскільки таких вимог у даному корпоративному спорі заявлено не було, то корпоративні правовідносини між товариством і його учасником, який вийшов, за законом та за фактичними обставинами є припиненими. При цьому між учасниками спору (кредитором і боржником) залишились загальні цивільно-правові відносини з відповідальності боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, прийнятого незалежно від виду судочинства та юрисдикції суду.

Таким чином, позов фізичної особи ОСОБА_1 у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України не є корпоративним спором, оскільки корпоративні відносини між сторонами припинені, а наразі діють інші цивільно-правові відносини, які виникли на підставі ст. 625 ЦК України, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України є підставою для припинення провадження у справі.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу та дослідивши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

31.10.2011р. ОСОБА_1 звернулась до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптика -Люкс" частки майна в сумі 696 982,00 грн.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003 позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Оптика-Люкс" на користь ОСОБА_1 вартість частки майна в сумі 694 826,00 грн., витрати на сплату державного мита в сумі 6 948,26 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 235,27 грн.; в задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 06.03.2012р. задоволено апеляційну скаргу ТОВ "Оптика-Люкс"; рішення господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі № 8/141/2011/5003 скасовано; прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.07.2012р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 06.03.2012р. у справі № 8/141/2011/5003 скасовано; рішення господарського суду Вінницької області від 11.01.2012р. у справі №8/141/2011/5003 залишено в силі.

10.12.2014р. господарським судом Вінницької області прийнято рішення у справі № 902/1465/14 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Оптіка-Люкс" про стягнення 92 836,23 грн. інфляційних втрат та 43 426,63 грн. - 3 % річних, яким позов задоволено частково; стягнуто з ТОВ "Оптіка-Люкс" на користь ОСОБА_1 92 796,15грн. інфляційних втрат, 43426,63 грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 2724,45грн.; відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 40,08грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015р. рішення господарського суду Вінницької області від 10.12.2014р. у справі №902/1465/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2015р. постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 13.05.2015 у справі № 902/1465/14 залишено без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши і оцінивши надані докази, суд дійшов такого висновку.

З урахуванням заяви, поданої позивачем в судовому засіданні 17.02.2016 р., на розгляді суду є вимоги про стягнення з відповідача 412 461,23 грн., з яких: 386 405,25 грн. інфляційних втрат (за період з 01.09.2014р. по 31.06.2015р.) та 26 055,98 грн. - 3% річних (за період з 01.09.2014р. по 31.10.2015р.).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач після винесення рішення від 11.01.2012 р. у справі № 8/141/2011/5003 та рішення від 10.12.2014р. у справі № 902/1465/14 не здійснив жодних розрахунків з позивачем та не виконав в добровільному порядку рішення суду.

В силу ст. ст. 4-3, 33 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заборгованість відповідача перед позивачем зі сплати 694826,00 грн. вартості частки у статутному капіталі встановлена судовими рішеннями у господарській справі № 8/141/2011/5003 та підтверджена поясненнями учасників процесу в судових засіданнях.

Доказів сплати цієї суми відповідач на час розгляду справи відповідач не надав.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 р. у справі № 3-142гс11, які в силу приписів ст.111-28 ГПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Аналогічні положення висвітлені в п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якій зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства.

Разом з тим, позивач при здійсненні розрахунку трьох відсотків річних припустився помилок, в зв"язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача 26 055,98 грн. - 3% річних, нарахованих за період з 01.09.2014 р. по 31.10.2015 р., підлягають частковому задоволенню в розмірі 22 615,16 грн.

Дослідивши розрахунок заявлених до стягнення з відповідача 386 405,25 грн. інфляційних втрат за період з 01.09.2014 р. по 31.06.2015 р. (тобто з вересня 2014 р. по червень 2015 р. включно), суд дійшов висновку, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню, як такі, що відповідають законодавству та матеріалам справи.

Судом не приймаються заперечення відповідача проти позову з наведених вище підстав:

1) Щодо непідсудності справи господарському суду:

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних правовідносин у спорах між господарським товариством та його учасником, у тому числі учасником який вибув.

Рішенням господарського суду Вінницької області у справі №8/141/2011/5003 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Оптіка-Люкс" про стягнення вартості частки майна встановлено наступне. ОСОБА_1 була учасником товариства з часткою в статутному фонді в розмірі 22%. 25.12.2008р. ОСОБА_1 звернулася до загальних зборів товариства із заявою про вихід з числа учасників товариства та виплату вартості частини майна. Вказані факти відповідно до ст.35 ГПК України не підлягають доведенню при розгляді даної справи.

Отже у справі №8/141/2011/5003 розглядався спір між ОСОБА_1 та ТОВ "Оптіка-Люкс", який виник з корпоративних правовідносин.

В продовження цих правовідносин та саме у зв"язку з невиконанням ТОВ "Оптіка-Люкс" рішення суду про сплату вартості частки в майні товариства в сумі 694 826 грн., ОСОБА_1, як учасник товариства, який вибув, звернулася з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Виходячи з наведеного вище, а також з огляду на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 12.12.2011р. у справі №14/214(10), на роз"яснення Вищого господарського суду України, викладені у п.2 Постанови Пленуму №13 від 24.10.2008р. "Про практику розгляду судами корпоративних спорів", суд дійшов висновку, що даний спір підлягає вирішенню саме в порядку господарського судочинства.

2) Щодо подвійного, на думку відповідача, нарахування інфляційних та трьох відсотків річних за 01.09.2014р.:

З пояснень представника позивача та оглянутих судом матеріалів справи № 902/1465/14, зокрема наявного в ній розрахунку ціни позову, вбачається, що предметом спору у справі № 902/1465/14 було саме стягнення інфляційних та річних за період до 01.09.2014р., тоді як у справі № 902/1582/15 предметом розгляду є стягнення з відповідача інфляційних та річних починаючи з 01.09.2014р.

Уточнення шляхом заслуховування учасників процесу та огляду матеріалів справи № 902/1465/14 цього факту при розгляді справи № 902/1582/15 не є роз"ясненням (про недопустимість якого зазначає відповідач у поясненні заперечень позову від 17.02.2016 р.) рішення суду у оглянутій справі. Будь-якого подвійного стягнення за 01.09.2014 р. рішенням у даній справі не допущено, навпаки, відмова у стягненні річних за цей день позбавила б позивача його законного права на суму річних за 01.09.2014 р. У той же час слід зазначити, що інфляційні розраховуються за місяць і один день на початку місяця ніяк не впливає на суму інфляційних за цей місяць.

3) Щодо неможливості врахування індексу інфляції за червень 2015 року з показником 100,4% при визначенні розміру інфляційних втрат, оскільки цей показник не перевищив 101 відсоток, як визначено у ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення".

Поріг індексації в розмірі 101 відсоток, визначений ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції станом на 2014 рік), на який посилається відповідач, стосується саме проведення індексації грошових доходів населення, а не порядку обчислення інфляційних нарахувань на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

У п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено: "Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог на загальну суму 409020,41 грн., в решті позову слід відмовити.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача відповідно до приписів ст. 49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4-1, 4-2, 4-3, 12, 33, 35, 43, 49, 82, 84, 115, 116 ГПК України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптіка-Люкс" (вул. Пирогова, 106, м. Вінниця, 21037, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент.код НОМЕР_1) 386405,25 грн. (триста вісімдесят шість тисяч чотириста п"ять грн. 25 коп.) інфляційних, 22615,16 грн. (двадцять дві тисячі шістсот п"ятнадцять грн. 16 коп.) річних та 6135,31 грн. (шість тисяч сто тридцять п"ять грн. 31 коп.) у відшкодування витрат на сплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Відмовити у позові в частині стягнення 3440,82 грн. річних.

Повне рішення складено 19 лютого 2016 р.

Суддя Кожухар М.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи