КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2016 р. Справа№ 910/21845/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

при секретарі Місюк О.П.

за участю представників:

від позивача - Щербина О.Ю.

від відповідача - Харіна Т.Г.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.10.2015 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергобанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс»

про стягнення грошових коштів,-

Постанову прийнято 18.02.2016 в зв`язку з оголошенням перерви в судових засідання 14.01.2016 та 04.02.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Енергобанк» звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ТОВ «Вердикт Фінанс» про стягнення грошових коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.10.2015 позовні вимоги задоволені повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій вказує, що рішення суду прийняте при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, з порушенням норма матеріального та процесуального права, а тому просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи, апеляційна скарга передана для розгляду колегії суддів: головуючий суддя Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2015 апеляційну скаргу повернуто без розгляду на підставі п.3 ч.1 ст. 97 ГПК України.

Розпорядженням Заступника голови Київського апеляційного господарського суду Андрієнко В.В. від 03.12.2015 повторно подану апеляційну скаргу передано судді-доповідачу Шапрану В.В.

Розпорядженням Секретаря судової палати Київського апеляційного господарського суду Шевченко Е.О. від 04.12.2015 для розгляду апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Шапран В.В., судді Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою суду від 04.12.2015 апелянту відновлено строк на подання апеляційної скаргн, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 14.01.2016.

Через відділ документального забезпечення до суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та справедливим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представники відповідача та позивача в судове засідання в призначене судове засідання з`явилися та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

В процесі розгляду апеляційної скарги від представника апелянта надійшло клопотання про зупинення провадження по даній справі до розгляду Господарським судом міста Києва позову відповідача до позивача про застосування наслідків недійсності правочину та до розгляду Шевченківським районним судом міста Києва справи за позовом відповідача про визнання недійсним з моменту укладання договору про надання кредитної лінії.

Колегія суддів, вивчивши доводи клопотання, заслухавши думку представника позивача, який заперечив стосовно його задоволення, прийшов до висновку про відсутність підстав для зупинення провадження по даній справі, оскільки по-перше нормами чинного законодавства України надано право суду під час вирішення спору про стягнення заборгованості досліджувати та повноцінно вивчати відповідний договір (в даному випадку кредитний), а отже, у випадку наявності підстав, визнавати такий договір недійсним чи окремі його частини в рамках розгляду справи про стягнення заборгованості, а по-друге, застосування наслідків недійсності окремих частин договору кредиту не стосуються даного предмету спору, а стосуються іншого договору банківського вкладу, укладеного між позивачем та відповідачем.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

10.05.2012 між Публічним акціонерним товариством "ЕНЕРГОБАНК" та ТОВ "Вердикт Фінанс" був укладений договір про надання кредитної лінії № 1205- 16.

Відповідно до пункту 1.1., 1.2. кредитного договору зі змінами та доповненнями, банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 21 500 000 грн.

Термін користування кредитом - до 05.12.2015 (пункт 1 додаткової угоди № 9 до кредитного договору).

Згідно пункту 8.2. кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення заборгованості за цим договором в повному обсязі у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та процентів за користування кредитом.

Як вбачається з пояснень позивача, він виконав зобов'язання за кредитним договором належним чином, проте відповідач допустив прострочення виконання договірних зобов'язань, внаслідок чого станом на 11.08.2015 утворилася заборгованість у розмірі 3841103,29 грн., включаючи штрафні санкції, а тому позивач звернувся до суду з відповідним позов для захисту свого порушеного права.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позову та оскаржуючи прийняте судом першої інстанції рішення, мотивує свої заперечення тим, що позивач не дотримувався умов договору та не здійснював дій по досудовому урегулюванню спору, крім того, у відповідача відсутня заборгованість по вказаному договору кредиту, з урахуванням того, що деякі пункти як основного договору так і додаткових угод до нього є недійсними.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У відповідності до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 3.1, 3.3. кредитного договору передбачено, що видача кредиту на цілі, зазначені в п. 1.6. цього договору, здійснюється у безготівковій формі на підставі заяви позичальника, шляхом перерахування на рахунки визначені в заяві позичальника.

На виконання умов договору про надання кредитної лінії № 1205-16 від 10.05.2012, позивач надавав кредитні кошти позичальнику, що підтверджується меморіальним ордером № 1068188 від 10.05.2012.

Додатковою угодою № 3 від 27.10.2014 до кредитного договору передбачений графік зменшення ліміту кредитування на період з 27.10.2014 по 05.12.2015.

В свою чергу позичальником з січня 2015 року допущено прострочення виконання зобов'язання щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, що в свою чергу призвело до виникнення заборгованості.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, відповідачу у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань по кредитному договору № 1205-16 від 10.05.2012 направлялося повідомлення - вимога № 2782/5 від 12.08.2015 щодо виконання зобов'язання шляхом сплати кредитної заборгованості.

Проте така вимога була залишена без уваги зі сторони відповідача.

Твердження апелянта стосовно того, що позивач не дотримався вимог чинного законодавства України та умов договору стосовно надання часу боржнику на добровільне виконання зобов`язання після отримання вимоги та подав позов до суду через 9 днів після направлення самої вимоги, не приймається до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до п. 1.7-1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до приписів ст. 628, ст. 629 ЦК України, умови договору, погоджені сторонами, є обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснювалось часткове повернення кредитних коштів та сплата процентів за користування кредитом.

Зокрема, за даним позивача, борг відповідача по тілу кредиту станом на 11.08.2015 становить 2900000 грн., а відсотків за користування кредитом було сплачено в розмірі - 7440121,19 грн.

Представником відповідача не було спростовано доводи позивача та не надано доказів того, що ТОВ «Вердикт Фінанс» кредитні кошти були повернуті в повному обсязі та в строки, визначені умовами кредитного договору та укладених до нього додаткових угод.

Стосовно твердження апелянта проте, що у нього відсутній борг по кредитному договору від 10.05.2012 з огляду на те, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 у справі № 910/11673/15 було визнано недійсними пункти, як кредитного договору так і додаткових угод до нього в частині розміру та обов`язку сплати відповідачем комісійних платежів, а отже вказані кошти зараховуються як оплата за тіло кредиту, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дійсно, відповідачем по справі був заявлений позов до банку про визнання недійсними пункти як кредитного договору так і додаткових угод до нього в частині розміру та обов`язку сплати відповідачем комісійних платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.07.2015 в задоволені позову було відмовлено.

Проте, постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 апеляційна скарга позивача була задоволена, рішення місцевого суду скасовано, та позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним: додаток № 2 до договору про падання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 5 від 19 липня 2013 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 6 від 01 жовтня 2013 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 4 додаткової угоди № 7 від 27 січня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 4 додаткової угоди № 8 від 05 червня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16, пункт 3 додаткової угоди № 9 від 27 жовтня 2014 року до договору про надання кредитної лінії № 1205-16

Зокрема, вказаною постановою суду було встановлено, що дійсно, як зазначає апелянт в своїй скарзі в рамках розгляду справи № 910/21845/15, що від імені ТОВ «Вердикт Фінанс» директор Бровко О.О. діяв з перевищенням своїх повноважень та підписав угоди із умовою сплати комісійних платежів, які не були погодженні Загальними зборами товариства та, відповідно, сплатив на користь банку кошти в розмірі 1278350 грн., що фактично повинні були піти на погашення тіла кредиту та процентів за користування таким кредитом.

Відповідно до ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду, за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорі, в яких беруть участь ті самі сторони.

Зважаючи на те, що судом було встановлено неправомірність факту сплати ТОВ «Вердикт Фінанс» на користь банку коштів в розмірі 1278350 грн. як комісійних платежів, апелянт зазначає, що вказані кошти треба вважати таким, що сплачені в якості повернення тіла кредиту по кредитному договору.

В той же час, колегія суддів зазначає, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.12.2015 було встановлено, що банк зобов`язаний повернути позичальникові кошти, отримані як сплату комісійних платежів, проте, зважаючи, що ТОВ «Вердикт Фінанс» не заявлялись вимоги про застосування наслідків недійсності правочинів суд не має правових підстав для зобов`язання вчинювати вказані дії.

Враховуючи зазначене та норми чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції, в рамках розгляду даного спору, не має достатніх правових підстав для зарахування сплачених позичальником коштів як комісійні платежі за кредитним договором та додатковими угодами до нього в рахунок погашення відповідачем тіла кредиту за таким договором.

Апелянт не позбавлений можливості звернутися в рамках окремого позовного провадження із відповідним позовом до банку про застосування наслідків недійсності правочинів та повернення останнім вказаних вище грошових коштів.

Отже, зважаючи на зазначене, представником відповідача по справі не було доведено ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції відсутність у нього боргу перед позивачем по тілу кредиту.

В матеріалах справи наявна виписка по особовим рахунка за період з 10.05.2012 по 11.08.2015, з яким вбачається в якому розмірі та в який період відповідачем поверталися кошти банку, отримані за кредитним договором від 10.05.2012.

Згідно пункт 1 додаткової угоди № 5 до кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 27 % річних.

Перевіривши розрахунок основної суми боргу та нарахованих позивачем процентів за користування кредитом, колегія суддів приходить до висновку, що такий розрахунок є аргументованим та арифметично вірним, а отже в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відносно пояснень представника апелянта, викладених в апеляційній скарзі щодо фактично розміру отриманого кредиту, колегія суддів зазначає таке.

Так, ТОВ «Вердикт Фінанс» зазначає, що за умовами кредитного договору, а саме п. 1.2 позичальнику надавався кредит у вигляді відкличної відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 21500000 грн.

В той же час, між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського рахунку № 301 від 21.03.2012, та додаткова угода до нього, за умовами якої за зарахування коштів на рахунок одноразово у сумі більше 20000000 грн. клієнт сплачує додатково разову комісію в розмірі 4,325% від суми надходження на рахунок.

Отже, оскільки кошти за кредитним договором були перераховані в сумі, що перевищує 20000000 грн., з рахунку відповідача була списана комісія в розмірі 930000 грн., тобто фактично позичальник, на думку апелянта, отримав у користування кредитних коштів в розмірі лише 20570000 грн., а тому розрахунок боргу та нараховані проценти банком здійснені в порушення умов укладених договорів та додаткових угод до них.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, з огляду на те, що договір банківського рахунку від 21.03.2012 та додаткова угода до нього від 10.05.2012 не має відношення до зобов`язань відповідача за кредитним договором від 10.05.2012, що є предметом спору в рамках даної справи.

Умовами кредитного договору чітко передбачено, яка саме сума позики надається ТОВ «Вердикт Фінанс», (21500000 грн.), меморіальним ордером № 1068188 від 10.05.2012 на рахунок відповідача була перерахована саме така сума позики і відповідач, з урахування договору банківського рахунку не був зобов`язаний сплачувати вказану комісію саме із коштів, що надійшли на його рахунок як кредитні, це міг бути здійснений окремий платіж із інших власних коштів відповідача.

Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем були отримані кредитні кошти в розмірі 21500000 грн., а відповідно повернута має бути така саме сума, а проценти за користування кредитом також нараховуються виходячи саме з такого розміру кредиту, є правомірним та обґрунтованим.

Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредиту в розмірі 2900000 грн. та процентів в розмірі 547399,36 грн. є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Колегією суддів не приймається до уваги розрахунок позовних вимог, наданих до апеляційної скарги представником апелянта, як неправомірний та безпідставний, оскільки він здійснений виходячи із позиції апелянта щодо розміру фактично отриманих коштів та з урахуванням зарахування в оплату боргу по кредиту коштів, сплачених як комісійні платежі за кредитним договором та додатковими угодами до нього, що є невірним та було спростовано вище викладеним.

Крім того, позивачем заявлялися вимоги до відповідача про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та прострочення сплату процентів за користування кредитом.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільним кодексом України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі такого порушення настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пункту 9.1. кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом та/або комісій, банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми простроченої заборгованості. Пеня нараховується за весь термін дії кредитного договору та до повного виконання позичальником зобов'язань по погашенню простроченої заборгованості.

Відповідно до положень ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафних санкцій за прострочення повернення кредитних коштів та сплату процентів за користування коштами, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суд, що такий розрахунок є арифметично вірним та обґрунтованим, а тому вимоги в частині стягнення з відповідача 302243,84 грн. - пені за несвоєчасне повернення кредиту та 91460,09 грн. пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», а тому апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Фінанс» залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 23.10.2015 у справі № 910/21845/15- без змін.

Матеріали справи № 910/21845/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов