ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа № 914/1358/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек», б/н, б/д

на рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2015р.

у справі № 914/1358/15

за позовом прокурора Шевченківського району м. Львова в інтересах держави в особі ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек», м. Львів

про стягнення 327 786,95грн.

за зустрічною позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек», м. Львів

до відповідача ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради, м. Львів

про розірвання договору та припинення зобовязання

за участю представників сторін:

- прокуратури ОСОБА_3;

- від позивача за первісним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5;

- від відповідача за первісним позовом ОСОБА_6

Права та обовязки сторін, передбачені ст. 20,22,29 ГПК України, учасникам судового процесу, розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням господарського суду Львівської області від 06.11.2015р. у справі №914/1358/15 (головуючий суддя Ділай У.І., судді Кітаєва С.Б., Сухович Ю.О.) первісний позов задоволено частково, з товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек» на користь ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради стягнуто 289490,78грн. основного боргу; в задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Приймаючи вказане рішення судова колегія виходила з того, що укладений сторонами у справі договір № 380 про пайову участь від 19.11.2013р., є обовязковим до укладення у відповідності до приписів ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України, за яким укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування, і є обовязковим до виконання. Обовязок звернення до органу місцевого самоврядування з метою укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту передбачений ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що спірний договір не містить ознак адміністративного договору.

Предметом договору про пайову участь від 19.11.2013р. № 380, що є підставою заявленого прокурором позову, є реконструкція незавершеного будівництва готелю з відділенням банку під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Цеховій,1. Про прийняття до виконання спірного договору відповідачем за первісним позовом свідчить часткова сплата ТзОВ «Вайтек» пайового внеску у розмірі 38296,17 грн. Згідно поданої позивачем за первісним позовом заяви про збільшення позовних вимог пайовий внесок ТзОВ «Вайтек» складає 327786,95 грн. Враховуючи той факт, що відповідач за первісним позовом не виконав свої зобовязання, які випливають зі згаданого договору та закону, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості є правомірними в частині стягнення з останнього 289490,78 грн., з врахуванням сплаченого пайового внеску в розмірі 38296,17 грн.

В задоволенні зустрічного позову про розірвання договору та припинення зобовязань відмовлено з огляду на недоведеність обставин, на які, як на підставу для розірвання договору, покликається позивач за зустрічним позовом.

Не погодившись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ «Вайтек» оскаржило його в апеляційному порядку. В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що прокурором Шевченківського району при зверненні до суду з даним позовом порушено територіальну підсудність. Також, апелянт покликається на те, що при прийнятті рішення судом було взято до уваги пояснення представника ТзОВ «Вайтек», які були надані іншому складу суду та не були розглянуті клопотання про призначення судово-економічної експертизи і про зупинення провадження у справі.

11.02.2016р. представником відповідача за первісним позовом було подано уточнення до апеляційної скарги в якому зазначає, що у відповідності до п. 2.4 наказу ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради № 438 ТзОВ «Вайтек» було зобовязано укласти договір про сплату інвестиційного внеску, відповідно до вимог ухвали Львівської міської ради від 03.04.2008р. № 1697, відтак, на переконання апелянта, вільного волевиявлення під час укладення спірного договору не було. Крім цього, апелянт вважає помилковим застосування до нього вимог ухвали Львівської міської ради № 1697, оскільки до такої були внесені зміни та доповнення, відповідно до яких, дія вказаної ухвали не поширюється на відносини, що випливають із договорів про сплату інвестиційного внеску чинних на момент прийняття вказаних змін.

28.01.2016р. на адресу суду від апелянта надійшло клопотання про призначення судово-економічної експертизи призначення якої, на переконання апелянта, необхідне для повного зясування обставин, які мають істотне значення для справи щодо встановлення правильності розрахунку розміру величини пайового внеску для ТзОВ «Вайтек» по обєкту будівництва по вул. Цеховій, 1 у м. Львові, в задоволенні якого судовою колегією відмовлено за необґрунтованістю, оскільки такий визначений договором.

Крім цього, представником апелянта також подано клопотання про закриття провадження у справі з підстав непідвідомчості даного спору господарським судам, оскільки апелянт вважає, що стягнення заборгованості за договором про сплату пайового внеску, що є предметом даного спору, є виконанням адміністративного договору, укладеного із субєктом владних повноважень ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради, в інтересах територіальної громади м. Львова, виконання якого спрямоване на досягнення загального блага, відтак, такий спір носить публічно-правовий характер і має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, яке судовою колегією не задоволено.

На виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції позивач за первісним позовом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому спростовує доводи наведені апелянтом з покликанням на ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст.ст. 27, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування», ухвалу Львівської міської ради від 03.04.2008р. № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова». Поряд з цим, позивач за первісним позовом зазначає, що предметом договору № 101 від 12.04.2006р. була сплата пайового внеску за будівництво готелю з вбудованим відділенням банку в той час, як предметом договору про пайову участь від 19.11.2013р. № 380, що є підставою заявленого прокурором позову, є реконструкція незавершеного будівництва готелю з відділенням банку під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Цеховій, 1 у м. Львові. Позивач вказує на те, що відповідач за первісним позовом 09.01.2014р. сплатив частину пайового внеску відповідно до договору № 380 від 19.11.2013р. і такими діями підтвердив, що на момент укладення спірного договору відповідач усвідомлював дійсні наслідки вчинення правочину та здійснював дії щодо укладення даного правочину за власним бажанням. Крім цього, позивач зазначає, що договір про пайову участь за своєю правовою природою не є публічно-правовим договором, відносини між сторонами якого регулюються цивільним та господарським законодавством, тому даний спір не підпадає під адміністративну юрисдикцію.

В дане судове засідання прибули представники сторін, які підтримали свої позиції наведені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, прокурор висловив свою позицію та міркування стосовно апеляційної скарги та підтримав доводи позивача за первісним позовом, а також зазначив, що закон не обмежує право прокурора на подання позову в інтересах держави в особі того її органу, що перебуває поза територією, на яку поширюються повноваження даного прокурора, що кореспондується із положеннями пункту 1 постанови Пленум Вищого господарського суду України № 7 "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23.03.2012.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

19.11.2013р. між ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю «Вайтек» було укладено договір № 380 про пайову участь, відповідно до умов якого замовник зобовязався здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбаченому цим договором (а.с. 18, т. І).

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору, відповідач зобовязався сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова в сумі 338296,17грн., з яких 38296,17грн. - до 30.11.2013р. та 300000,00грн. - до 30.12.2014р. (але не пізніше дати введення обєкта в експлуатацію).

Як вбачається з матеріалів справи 09.01.2014р. відповідач за первісним позовом сплатив частину суми пайового внеску у розмірі 38296,17 грн., що підтверджується копією виписки з банківського рахунку, долученою до матеріалів справи (а.с. 21, т. І).

В порядку досудового врегулювання спору, 30.01.2015р. позивач за первісним позовом на адресу відповідача за первісним позовом направив претензію про сплату 300000,00 грн. суми заборгованості за договором, яку останнім залишено без відповіді та задоволення (а.с. 20, т. І).

З врахуванням часткової сплати пайового внеску в розмірі 38296,17 грн. згідно виписки з банківського рахунку, заборгованість відповідача перед позивачем становить 300000 грн.

У відповідності до ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договір.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Статтею 509 Цивільного кодексу України та ст.173 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку

В силу положень ст. 526 Цивільного кодексу України, що кореспондуються зі ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України).

Стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме ч. 2, 3, 5 передбачають, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.

З огляду на викладене, спірний договір про пайову участь № 380 від 19.11.2013р. є обовязковим до укладення у відповідності до приписів ч. 3 ст. 179 Господарського кодексу України, за яким укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Обовязок звернення до органу місцевого самоврядування з метою укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту передбачений ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом з тим з врахуванням наведеного, судовою колегією відхиляються доводи апелянта, викладені у клопотанні про закриття провадження у справі, оскільки у випадку коли субєкт, у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, не здійснюють у спірних правовідносинах владних управлінських функцій щодо іншого субєкта, з яким виник спір, такий спір не має ознак адміністративного. Предметом даного спору є стягнення заборгованості за договором, який за своєю природою є господарським договором, правовідносини сторін за яким регулюються нормами цивільного та господарського законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Враховуючи той факт, що відповідач не виконав свої зобовязання, які випливають з договору та закону позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості є правомірними. Крім того, прийняття до виконання спірного договору ТзОВ «Вайтек» підтверджує часткова сплата ним пайового внеску в розмірі 38296,17грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом 02.11.2015р. було подано заяву про збільшення позовних вимог, на підставі п. 3 договору про пайову участь № 380 від 19.11.2013р., яким передбачено можливість коригування пайового внеску за фактичними техніко-економічними показниками у випадку зміни техніко-економічних показників обєкта будівництва та долучено перерахунок пайового внеску, відповідно до якого розмір пайового внеску складає 327786,95 грн. Однак, така заява про збільшення розміру позовних вимог помилково прийнята до уваги господарським судом з огляду на те, що зміна розміру пайового внеску є істотною умовою договору і така мала б відбуватися шляхом внесення відповідних змін до договору про пайову участь у тій самій формі, що й договір. Отже, з врахуванням часткової сплати ТзОВ «Вайтек» пайового внеску в розмірі 38296,17 грн. (згідно виписки з банківського рахунку) заборгованість ТзОВ «Вайтек» перед ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради становить 300000 грн. Тому, в частині визначення розміру внеску, що підлягає стягненню з відповідача, рішення суду слід змінити.

Щодо зустрічного позову судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне:

Як вбачається із зустрічної позовної заяви 12.04.2006р. між ТзОВ «Вайтек» та Управлінням архітектури Львівської міської ради було укладено договір №101 на будівництво готелю з вбудованим приміщенням банку на вул. Цеховій, 1. Згідно із п.п. 2.2.1 договору замовник зобов'язався здійснити будівництво об'єкта відповідно до погодженої проектно-кошторисної документації з дотриманням державних будівельних норм та інших нормативних вимог у термін з 30.04.2006р. до 30.12.2007р. Пунктом 2.2.2 договору позивача зобов'язано сплатити кошти на розвиток соціальної інфраструктури міста в загальній сумі 230786 грн. 89 коп., згідно з проведеним розрахунком інвестиційного внеску в наступному порядку: 30% до 30.04.2006р.; 70 % до 30.12.2007р. Даний договір товариством виконаний.

В подальшому 07.08.2013р. ТзОВ «Вайтек» звернулося до ОСОБА_2 містобудування ЛМР «Про затвердження містобудівних умов та обмежень реконструкції збудованого готелю в житловий будинок».

19.11.2013р. між ТзОВ «Вайтек» та ОСОБА_2 економічної політики ЛМР укладено договір про пайову участь №380, на підставі наказу ОСОБА_2 містобудування ЛМР № 438, відповідно до вимог ухвали ЛМР від 03.04.2008р. №1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова».

Згідно із п.2.2. даного договору позивач зобовязався сплатити пайовий внесок на створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури в сумі 338296,17 грн.

Відтак, позивач за зустрічним позовом вважає «пайовий внесок на створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури», відповідно до ухвали ЛМР №1697, та «внесок на розвиток соціальної інфраструктури (пайової участі)», відповідно до рішення виконавчого комітету ЛМР №236, тотожними поняттями, які справляються з одних і тих самих юридично-значимих дій, а також, що він фактично двічі взяв на себе відповідальність за одне і те саме зобовязання.

Однак, такі доводи апелянта відхиляються з огляду на наступне:

Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 206 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання може бути розірвано сторонами відповідно до правил, встановлених статтею 188 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором; у разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Отже, за приписами норм вказаної статті для розірвання договору за рішенням суду однією із необхідних умов є істотне порушення цього договору, для підтвердження якого необхідно довести, що внаслідок такого порушення другій стороні договору було завдано шкоду та внаслідок цієї шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зазначені у зустрічному позові обставини, на які як на підставу для розірвання договору, посилається ТзОВ «Вайтек», суд не приймає до уваги, оскільки до предмету доказування у даному випадку входить не тільки доведення факту порушення договору, але й встановлення істотності зазначених порушень договору, тобто наявності у зазначених порушеннях характеру таких, що значною мірою позбавили сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому, слід зазначити, що предметом договору на будівництво від 12.04.2006р. №101 була сплата пайового внеску за будівництво готелю з вбудованим відділенням банку, а предметом договору про пайову участь від 19.11.2013р. за № 380, що є підставою заявленого прокурором позову, є реконструкція незавершеного будівництва готелю з відділенням банку під багатоквартирний житловий будинок з вбудованими нежитловими приміщеннями на вул. Цеховій, 1. Отже, за укладеними договорами ТзОВ «Вайтек» зобовязаний сплатити за різні за цільовим призначенням обєкти будівництва. Відповідач (за первісним позовом) самостійно змінив призначення обєкта будівництва без примусу ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради, останній лише проводив розрахунок пайового внеску за різними обєктами будівництва за зверненнями ТзОВ «Вайтек». Крім цього, сплата пайового внеску не є видом відповідальності.

З огляду на викладене судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського про безпідставність зустрічного позову і вважає правомірною відмову в задоволенні такого.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2015р. слід змінити в частині визначення розміру частини пайового внеску, що підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом, а саме стягненню з відповідача за первісним позовом підлягає 300000грн., в решті оскаржуване рішення слід залишити без змін, як таке, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Львівської області від 06.11.2015р. у справі № 914/1358/15 змінити, в звязку з чим п. 2 резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

«Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вайтек» (79070, м. Львів, вул. Чукаріна, 6, ідентифікаційний код 33420094) на користь ОСОБА_2 економічної політики Львівської міської ради (79006, м. Львів, пл. Ринок, 1, ідентифікаційний код 34814859) 300000 грн. основного боргу».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 17.02.2016 р.

Головуючий суддя Орищин Г.В.

суддя Галушко Н.А.

суддя Кузь В.Л.