РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016Справа №910/1830/15-г

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр плюс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

про стягнення заборгованості 61 580,07 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники сторін:

від позивача Самойлов Є.Ю. - представник за довіреністю від 12.08.15

від відповідача Бірюк І.В. - представник за довіреністю № 23 від 18.01.16

В судовому засіданні 24.02.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва передані первісні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр плюс» (з урахуванням клопотання про зменшення розміру позовних вимог та заяви про збільшення розміру позовних вимог) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» основного боргу в сумі 38 639,48 грн. за поставлений за договором поставки №10351К/П-00000683 від 01.11.2011, але неоплачений товар, 3 % річних в сумі 1 345,48 грн., збитків від інфляції в сумі 15 305,03 грн. та пені в сумі 7 080,57 грн.

Зустрічний позов заявлено про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр плюс» виконати умови договору поставки №10351К/П-00000683 від 01.11.2011, а саме, вивезти поставлений за вказаним договором товар на загальну суму 11 200,86 грн. згідно з переліком, вказаним позивачем за зустрічним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2015 частково задоволені уточнені позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальності «Прем'єр плюс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» про стягнення заборгованості за договором поставки №10351К/П-00000683 від 01.01.2011 в загальній сумі 62370,56грн., вирішено стягнути з відповідача за первісним позовом 38 639,48 грн - основного боргу, 4 259,13 грн - пені, 11 577,13 грн - інфляційних втрат, 881,09 грн - 3% річних, в решті позовних вимог відмовлено.

Також відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» до Товариства з обмеженою відповідальності «Прем'єр плюс» про зобов'язання вчинити дії, а саме вивезти нереалізований товар відповідно до наданого переліку на загальну суму 11 200,86 грн.

Постановою Київський апеляційного господарського суду від 23.09.2015 апеляційну скаргу ТОВ «Еко"» залишено без задоволення, втім змінено пункт 2 резолютивної частини рішення місцевого господарського суду, виклавши його в новій редакції, відповідно до якої з відповідача на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 38 605,55 грн - основного боргу, 4 259,13 грн - пені, 11 577,13 грн - інфляційних втрат, 881,09 грн - 3% річних.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.01.16 касаційну скаргу ТОВ «ЕКО» задоволено, рішення Господарського суду м. Києва від 04.06.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 23.09.2015 у справі № 910/1830/15-г в частині первісного позову скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. В частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог постанову Київського апеляційного господарського суду та рішення Господарського суду м. Києва у справі № 910/1830/15-г залишено без змін.

При цьому, Вищий господарський суд України в постанові від 19.01.16 зазначив, що аналіз загального змісту укладеного між сторонами правочину свідчить, що його умови не містять ні граничного строку, протягом якого поставлений товар міг би бути реалізований покупцем, ані граничної дати, з настанням якої переданий, втім не реалізований, товар підлягав би поверненню постачальнику.

Тобто, умовами вказаного договору сторони не визначили конкретної дати чи строку, з настанням якого у відповідача виникає обов'язок з оплати товару, що, однак, не свідчить про відсутність обов'язку останнього оплатити отриманий товар, адже, хоча вказані вище пункти договору і не містять конкретного строку виконання зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого товару, втім, безперечно свідчать про згоду сторін на виконання вказаних дій у майбутньому, а отже, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530, ч. 1 ст. 692 ЦК України, пов'язують момент виконання такого зобов'язання з моментом відповідної вимоги.

Втім, вирішуючи спір у справі в частині первісних вимог, попередні судові інстанції наведеного вище не врахували, в зв'язку з чим безпідставно застосували умови пункту 7.2 договору про обов'язок відповідача оплатити товар не пізніше 30 днів з дати його реалізації кінцевому споживачеві щодо товару, відносно якого ні позивачем, ані відповідачем не було надано доказів його реалізації.

Викладене свідчить, що встановлення як факту виникнення у відповідача обов'язку з оплати отриманого товару на 31-й день після його поставки, так і визначення строку прострочення відповідачем грошового зобов'язання здійснено господарськими судами попередніх інстанцій без врахування вказаних вище законодавчих приписів і без надання належної оцінки умовам укладеного між сторонами договору поставки.

Відповідно до вимог ст. 2-1 ГПК України на підставі Розпорядження керівника апарату суду № 04-23/145 від 01.02.2016 справу № 910/1830/15-г направлено на повторний автоматичний розподіл та передано для подальшого розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою від 03.02.2016 суддя Пукшин Л.Г.1 прийняла справу № 910/1830/15-г до свого провадження та призначила до розгляду у судовому засіданні на 24.02.16.

15.02.2016 від позивача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Забезпечення проведення відеоконференції позивач просить доручити Господарському суду Харківської області.

Ухвалою суду від 16.02.2016 в задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єра Плюс» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.

19.02.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав пояснення по суті спору щодо строків виникнення у відповідача обов'язку оплатити поставлений товар з урахуванням висновків, викладених в постанові Вищого господарського суду України від 19.01.2016. Зокрема, відповідач зазначив, що у матеріалах справи міститься вимога позивача про сплату заборгованості від 26.12.2014, а відтак саме з даної обставини слід вважати зобов'язання ТОВ «ЕКО» оплатити за поставлений товар.

У судове засідання, призначене на 24.02.2016, з'явилися представник сторін.

Представник позивача підтримав клопотання, подане через канцелярію суду, про витребування у відповідача інформацію про загальну суму залишку товару у гривнях за договорами поставки.

Судом досліджено клопотання позивача та заслухано пояснення сторін вирішено відмовити у його задоволенні з підстав не дотримання позивачем вимог ст. 38 ГПК України.

Представник позивача надавав письмові пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав та проси суд задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача, повідомив суд про сплату коштів на виконання постанови Постановою Київський апеляційного господарського суду від 23.09.2015 у справі № 910/1830/15-г та підтримав позицію, викладених у письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

01 січня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» (надалі - покупець/відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прем'єр плюс» (надалі - постачальник/позивач) було укладено договір поставки № 10351К/П-00000683 (надалі - договір), відповідно до умов якого постачальник прийняв на себе зобов'язання поставити та передати у власність покупцю товари народного споживання в асортименті (номенклатурі, сортаменті) та за ціною, які погоджені сторонами договору у специфікації, та у кількості, яка погоджена сторонами в замовленнях на постачання партії товару, а покупець - прийняти поставлений постачальником у відповідності з умовами договору товар та оплатити його у порядку та на умовах, погоджених сторонами у договорі.

Відповідно до п.2.1. договору, асортимент (номенклатура, сортамент) повару, що постачається за договором, базова ціна товару, розмір знижки, яка надається постачальником на вартість товару, ціна поставки, за якою товар відпускається постачальником покупцю, з урахуванням наданих знижок, погоджується сторонами договору в специфікації при укладенні договору. Форма специфікації вказана в Додатку № 1 до договору. Під погодженням сторони договору розуміють підписання специфікації сторонами договору. Погоджена сторонами договору специфікація стає невід'ємним додатком до договору.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконання умов договору сторонами складено та підписано відповідні специфікації від 01.01.2011, від 01.08.2011 та від 01.01.2012.

Згідно з п. 4.8 договору, у разі відповідності поставки товару умовам договору покупець підписує прибутково-видаткову накладну (товарно-транспортну накладну) на поставлену партію товару. Дата, зазначена покупцем у накладній про прийняття товару, є датою поставки партії товару.

У п. 7.2. договору зазначено, що покупець сплачує поставлену постачальником партію товару по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше 30 днів з дати реалізації товару.

За доводами позивача, постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 46 948,16 грн, що підтверджується доданими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних № П-00000688 від 03.02.2014 (оплачена частково на суму 695,68 грн., борг 196,52 грн.), № П-00000691 від 03.02.2014, № П-00000899 від 03.02.2014, № П-00000910 від 04.02.2014, № П-00000911 від 04.02.2014, № П-00000912 від 04.02.2014, № П-00000913 від 04.02.2014, № П-00000914 від 04.02.2014, № П-00000915 від 04.02.2014, № П-00000951 від 04.02.2014, № П-00001005 від 05.02.2014, № П-00001420 від 19.02.2014, № П-00001421 від 19.02.2014, № П-00001422 від 19.02.2014, № П-00001423 від 19.02.2014, № П-00001424 від 19.02.2014, № П-00001438 від 19.02.2014, № П-00001439 від 19.02.2014, № П-00001440 від 19.02.2014, № П-00001441 від 20.02.2014, № П-00001442 від 20.02.2014, № П-00001443 від 20.02.2014, № П-00001697 від 03.03.2014, № П-00001698 від 03.03.2014, № П-00001700 від 04.03.2014, № П-00001701 від 04.03.2014, № П-00001701 від 04.03.2014, № П-00001702 від 04.03.2014, № П-00001715 від 04.03.2014, № П-00001716 від 04.03.2014, № П-00002085 від 17.03.2014, № П-00002086 від 17.03.2014, № П-00002087 від 17.03.2014, № П-00002088 від 17.03.2014, № П-00002190 від 18.03.2014, № П-00002188 від 19.03.2014, № П-00002189 від 19.03.2014, № П-00002235 від 19.03.2014, № П-00002909 від 14.04.2014, № П-00003124 від 18.04.2014, № П-00003125 від 18.04.2014, № П-00003126 від 18.04.2014, № П-00003173 від 22.04.2014, № П-00003174 від 22.04.2014, № П-00003176 від 22.04.2014, № П-00003177 від 22.04.2014, № П-00003178 від 22.04.2014, № П-00003179 від 22.04.2014, № П-00003501 від 30.04.2014, № П-00003502 від 30.04.2014, № П-00003503 від 30.04.2014, № П-00005044 від 17.07.2014, № П-00005046 від 17.07.2014, № П-00005047 від 17.07.2014, № П-00005048 від 17.07.2014, № П-00005049 від 17.07.2014, № П-00005050 від 17.07.2014, № П-00005051 від 17.07.2014, № П-00005052 від 17.07.2014, № П-00005053 від 17.07.2014, № П-00005054 від 17.07.2014, № П-00005055 від 17.07.2014, № П-00005056 від 17.07.2014, № П-00005703 від 31.07.2014, № П-00005704 від 31.07.2014, № П-00005483 від 05.08.2014, № П-00005713 від 14.08.2014, № П-00005714 від 14.08.2014, № П-00005715 від 14.08.2014, № П-00005716 від 14.08.2014, № П-00005717 від 14.08.2014, № П-00005718 від 14.08.2014, № П-00005719 від 14.08.2014, № П-00005720 від 14.08.2014, № П-00005721 від 14.08.2014.

Факт поставки товару за вказаними вище накладними на зазначену у них суму відповідачем не заперечується.

Судом встановлено, що поставка вказаного товару та часткова його оплата погоджена у підписаних сторонами актах звірки взаємних розрахунків. Зокрема станом на 31.12.2014 сторонами підписано та скріплено печатками акт звірки взаємних розрахунків, за яким за покупцем визнано борг у сумі 46 948,16 грн.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що протягом 21-23 січня 2015 року відповідачем було повернуто, а позивачем прийнято товар на загальну суму 8 342,61 грн, що підтверджується накладними (повернення постачальнику), а саме: №КВ08-000210 від 21.01.2015 на суму 503,73 грн., № СУ01-000200 від 21.01.2015 на суму 129,60 грн., № ЧГ01-000207 від 21.01.2015 на суму 273,72 грн., № ЖИ02-000145 від 22.01.2015 на суму 448,08 грн., № ВН01-000160 від 22.01.2015 на суму 803,52 грн., № КВ12-000297 від 22.01.2015 на суму 1 510,20 грн., № ХЕ01-000132 від 22.01.2015 на суму 477 грн., № МК01-000110 від 22.01.2015 на суму 691,14 грн., № ЖИ01-000166 від 23.01.2015 на суму 2 625,72 грн., № ХЕ10-000151 від 23.01.2015 на суму 879,90 грн.

За доводами позивача, у зав'язку з неналежним виконанням договірних зобов'язань з боку відповідача у останнього утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 38 639,48 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд щодо заявлених вимог зазначає наступне.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визначається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботи, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 статті 665 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст. 640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач у повному обсязі виконав прийняті за договором зобов'язання, та поставив відповідачу товар на загальну суму 46 948,16 грн., що підтверджується складеними та підписаними сторонами відповідними видатковими накладними. До того ж, факт поставки та отримання даного товару відповідачем (під час розгляду справи у суді) не заперечувався.

Відповідач у порушення зобов'язань, прийнятих за договором поставки, оплату за отриманий товар в повному обсязі не здійснив, та направив повідомлення про повернення позивачу товару.

Протягом 21-23 січня 2015 року відповідачем було повернуто, а позивачем прийнято товар на загальну суму 8 342,61 грн, що підтверджується складеними та підписаними сторонами відповідними накладними (повернення постачальнику).

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент вирішення спору у даній справі, заборгованість покупця за поставлений згідно договору товар складає 308 605,55 грн (46 948,16 грн - 8 342,61 грн).

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. Згідно із ч. І cm.692 Цивільного кодексу України Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Стаття 629 ЦК України, яка кореспондується із ст.526 ЦК України, визначає обов'язковість виконання сторонами договору, тобто всі умови договору з моменту його укладення, який встановлено ст.640 ЦК України, стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Будучи пов'язані взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятися від виконання зобов'язання або змінювати його умови, крім випадків, передбачених угодою сторін або законом.

Згідно з п. 1 Інформаційного листа ВГСУ "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Умовами п.7.1. договору поставки сторони встановили, що покупець сплачує поставлену постачальником партію товару по мірі реалізації товару кінцевому споживачу, не пізніше 30 днів з дати реалізації товару.

За приписами ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом встановлено, що не заперечується сторонами, позивачем на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості від 26.12.2014 № 610.

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Отже, з урахуванням положень 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 7.1. договору та письмову вимогу позивача від 24.12.2014 № 610, виконання грошового зобов'язання відповідача по сплаті за отриманий товар за договором на момент розгляду справи по суті настав.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення основної суми заборгованості підлягають задоволенню частково у розмірі 38 605,55 грн. В частині 33,93 грн слід відмовити.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору, позивачем нараховані до стягнення збитки від інфляції у розмір 15 305,03 грн. 3% річних у розмірі 1 345,48 грн та пеня у розмірі 7 080,57 грн.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач, в порушення умов договору, у визначені строки оплату за отримані послуги не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторони можуть домовитись про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків передбачених законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Пунктом 8.1. договору встановлено, що у разі порушення стороною договору строків виконання грошових зобов'язань, передбачених цим договором, винна сторона зобов'язана сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період прострочення виконання, нарахованою на суму грошового зобов'язання, за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що: "Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції».

Скасовуючи рішення першої інстанції та постанову апеляційної інстанції в частині первісних позовних вимог, Вищий господарський суду України у постанові від 19.01.16 зазначив, що умовами договору сторони не визначили конкретної дати чи строку, з настанням якого у відповідача виникає обов'язок з оплати товару, що, однак, не свідчить про відсутність обов'язку останнього оплатити отриманий товар, адже, хоча вказані вище пункти договору і не містять конкретного строку виконання зобов'язання відповідачем щодо оплати поставленого товару, втім, безперечно свідчать про згоду сторін на виконання вказаних дій у майбутньому, а отже, враховуючи приписи ч. 2 ст. 530, ч. 1 ст. 692 ЦК України, пов'язують момент виконання такого зобов'язання з моментом відповідної вимоги.

Судом здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат урахуванням вимог встановлених у зазначеній вище постанові та суми боргу, яка встановлена судом.

Відтак, враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до відповідача з вимогою, яка датована 26.12.2014, та приписи ч. 2 ст. 530 ЦК України прострочення виконання відповідача щодо оплати товару наступило з 03.01.2015 р.

За розрахунком суду пеня становить 6 649,44 грн., зокрема:

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУРозмір подвійної облікової ставки НБУ в деньСума пені за період прострочення
46948.1603.01.2015 - 20.01.20151814.0000 %0.077 %*648.27
46041.1120.01.2015 - 21.01.2015214.0000 %0.077 %*70.64
42111.1721.01.2015 - 22.01.2015214.0000 %0.077 %*64.61
38605.5523.01.2015 - 05.02.20151414.0000 %0.077 %*414.61
38605.5506.02.2015 - 03.03.20152619.5000 %0.107 %*1072.49
38605.5504.03.2015 - 11.05.20156930.0000 %0.164 %*4378.82

Таким чином, загальна сума пені за договором яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 6 649,44 грн. В частині пені у розмірі 431,13 грн слід відмовити.

За розрахунком суду інфляційні втрати складають 14 197,74 грн.

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргуІСума боргу з врахуванням індексу інфляціїі
03.01.2015 - 20.01.201546948.161.0311455.3948403.55
20.01.2015 - 21.01.201546041.111.0000.0046041.11
21.01.2015 - 22.01.201542111.171.0000.0042111.17
23.01.2015 - 11.05.201538605.551.33012742.3551347.90

Відтак, до стягненню підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 14 197,74 грн, в частині 1 107,29 грн - слід відмовити.

Сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за розрахунком суду складає 429,81 грн.

Сума боргу (грн)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
46948.1603.01.2015 - 20.01.2015183 %69.46
46041.1120.01.2015 - 21.01.201523 %7.57
42111.1721.01.2015 - 22.01.201523 %6.92
38605.5523.01.2015 - 11.05.20151093 %345.86
Відтак, позовні вимоги в частині 915,67 грн -3% річних задоволенню не підлягають.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за поставлений товар підлягають задоволенню частково, а саме: 38 605,55 грн - основного боргу, 6 649,44 грн - пені, 14 197,74 грн - інфляційних втрат та 429,81 грн - 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Це стосується відповідача, який мав довести суду, що він зобов'язання за договором виконав своєчасно та в повному обсязі, відповідно до умов договору.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (03039, м. Київ, проспект Науки, 8, ідентифікаційний код 32104254) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Прем'єр плюс» (61001, м. Харків, вул. Юр'ївська, 17, кім. 5, ідентифікаційний код 32674184) 38 605 (тридцять вісім тисяч шістсот п'ять) грн. 55 коп. - основного боргу; 6 649 (шість тисяч шістсот сорок дев'ять) грн. 44 коп. - пені; 14 197 (чотирнадцять тисяч сто дев'яносто сім) грн. 74 коп. - інфляційні втрати; 429 (чотириста двадцять дев'ять) грн. 81 коп. - 3 % річних та 1 754 (одну тисячу сімсот п'ятдесят чотири) грн. 20 коп. - витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині первісних позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.