ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"08" лютого 2016 р. Справа № 910/17562/15

за позовом комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, м. Київ,

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Бровари,

про стягнення 15160,76 грн.

Суддя О.В. Конюх

представники сторін:

позивача: ОСОБА_2, уповноважений, довіреність від 04.01.2016 № 47-11;

відповідача: не зявились;

СУТЬ СПОРУ:

позивач комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва звернувся до господарського суду м. Києва з позовом від 03.07.2015 № 47-1878 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в якому просить стягнути з відповідача 15160,76 грн. заборгованості по оплаті комунальних послуг, в тому числі 10232,59 грн. основного боргу, 4356,01 грн. інфляційних втрат та 572,16 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між позивачем (виконавець) та відповідачем (споживач) було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 302 від 01.12.2012, на виконання умов якого позивачем у період з 01.12.2012 по 31.12.2013 було надано відповідачу послуги з утримання будинку та при будинкової території житлового будинку №5А по вул. Сергія Лазо в м. Києві загальною вартістю 131302,38 грн. Відповідач прийняті послуги своєчасно та у повному обсязі не оплатив, у звязку із чим позивач просить стягнути з відповідача 10232,59 грн. основного боргу, а також нараховані у відповідності до ст. 625 ЦК України у звязку із простроченням оплати 4356,01 грн. інфляційних втрат та 572,16 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 28.07.2015 справу передано за підсудністю до господарського суду Київської області.

Із супровідним листом від 14.12.2015 справа була направлена до господарського суду Київської області та надійшла 17.12.2015р.

Ухвалою від 21.12.2015 справу прийнято до свого провадження суддею Конюх О.В., призначено її до розгляду на 18.01.2016.

Ухвалою від 18.01.2016 розгляд справи відкладено на 08.02.2016.

В судовому засіданні 08.02.2016 представник позивача надав свої пояснення. Відповідач в судові засідання 18.01.2016р. та 08.02.2016р. не зявився, вимоги ухвал суду не виконав, про причини незявлення суд не повідомив, хоча про дату, час та місце проведення судових засідань був повідомлений належним чином.

Суд, у відповідності до вимог ст.ст. 64, 87 ГПК України, направляв відповідачу на належну адресу, вказану у позовній заяві, яка відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців згідно даних Спеціального витягу від 23.07.2015р. № 20922135, копій ухвал господарського суду від 21.12.2015р. та від 18.01.2016р. рекомендованим листом з повідомленням.

Відповідно до розяснень та рекомендацій Пленуму Вищого господарського суду України, викладених в підпункті 3.9.1 пункту 3.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час та місце розгляду справи у разі виконання судом вимог частини першої ст. 64, ст. 87 ГПК України. За змістом зазначених статей, зокрема, в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно підпункту 3.9.2. пункту 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до права суду, передбаченого ст. 75 ГПК України, справа розглянута за наявними матеріалами.

Розглянувши позов комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва, м. Київ (далі по тексту КП УЖГ Дніпровського району), до відповідача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Бровари (далі по тексту ФОП ОСОБА_1М.), всебічно та повно вивчивши наявні у матеріалах справи докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

01.12.2012 між комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (виконавець) та ФОП ОСОБА_1 (споживач) було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій № 302, відповідно до п. 1.1. якого предметом цього договору є забезпечення виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових території у житловому будинку № 5-А по вул. Сергія Лазо в м. Києві, в якому знаходиться нежитлове приміщення загальною площею 642,40 кв.м., та яке займає споживач, а споживачем забезпечення своєчасної оплати послуг за встановленим тарифом, у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Виконавець надає послуги відповідно до затвердженого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, згідно додатку № 2, який є невідємною частиною договору (п. 1.2 договору).

Виконавець своєчасно нараховує плату за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, ПДВ пропорційно займаній площі та до 20 числа поточного місяця надає споживачу платіжну вимогу-доручення. Плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, ПДВ перераховується споживачем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на протязі 3-х банківських днів з дня отримання платіжної вимоги-доручення (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Відповідно до розрахунку (додаток № 1 до договору) плата за послуги складає 852,72 грн. на місяць без ПДВ, з ПДВ 1023,26 грн. на місяць.

Укладений сторонами договір за своєю правовою природною є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв на проведення ремонтних і профілактичних робіт, міжопалювальний період для систем опалення, ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили (ст. 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема, закріплено обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так, вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися цивільно-правові відносини, що породжують обовязок позивача надавати комунальні послуги, оскільки нежитлові приміщення відповідача перебувають на території діяльності позивача, а у відповідача відповідно виник обовязок оплатити надані послуги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із ст. 193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем у період з грудня 2012 року по грудень 2013 року надавались відповідачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території, про що виставлялись відповідні платіжні вимоги-доручення, копії яких залучені до матеріалів справи. Всього позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги загальною вартістю 13302,38 грн.

Так, п. 2.2. договору передбачено, що плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, ПДВ перераховується споживачем в безготівковій формі на розрахунковий рахунок виконавця на протязі 3-х банківських днів з дня отримання платіжної вимоги-доручення. З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені платіжні вимоги-доручення були надіслані позивачем відповідачу на належну адресу з описом вкладення 29.01.2016, доказів вручення або надіслання платіжних вимог-доручень протягом спірного періоду 2013 рік суду не подано. Строком оплати договором визначено три дні з дати отримання платіжних вимог-доручень, а відтак строк оплати наданих комунальних послуг є таким, що настав.

Відповідачем вартість послуг була оплачена лише частково у сумі 3069,80 грн. відповідно до платіжного доручення № 2324011К від 19.04.2013. Відтак у нього утворилась заборгованість перед позивачем у сумі 10232,58 грн.

Суд в ухвалах від 21.12.2015 та від 18.01.2016 зобовязував відповідача надати документи, які свідчать про оплату коштів за договором, проте, відповідач вимоги суду не виконав, доказів належного виконання грошового зобовязання суду не подав, доводів позивача не спростував.

Позивачем заявлено до стягнення основний борг в сумі 10232,59 грн., суд вважає вимогу позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню частково в сумі 10232,58 грн. (13302,38 грн. 3069,80 грн. = 10232,58 грн.).

Крім того, у звязку із простроченням грошового зобовязання позивач просить стягнути з відповідача 4356,01 грн. інфляційних втрат та 572,16 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних за період з 01.12.2012р. по 30.04.2015р. Водночас, оскільки позивачем подано докази направлення відповідачу платіжних вимог доручень лише в січні 2016р., а строк оплати договором визначено 3 дні з моменту отримання платіжних вимог-доручень, прострочення виконання грошового зобовязання у відповідача за заявлений період з 01.12.2012р. по 30.04.2015р. позивачем не доведено належними та допустимими доказами.

Відтак, у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Таким чином, повно та ґрунтовно дослідивши наявні у справі докази, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи подані позивачем розрахунки заборгованості, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню частково. Суд приймає рішення про стягнення з відповідача фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на користь позивача 10232,58 грн. боргу. Витрати по сплаті судового збору в мінімальному законодавчо визначеному розмірі, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (07400, АДРЕСА_1, індивідуальний податковий номер НОМЕР_1)

на користь комунального підприємства по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва (02002, м. Київ, вул. Челябінська, буд. 9-Г, ідентифікаційний код 03366612)

10232,58 грн. (десять тисяч двісті тридцять дві гривні пятдесят вісім копійок) основного боргу,

1827,00 грн. (одна тисяча вісімсот двадцять сім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 17.02.2016.

Суддя О.В. Конюх