ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"25" лютого 2016 р. Справа № 926/1893/15

За позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Дніпропетровськ

до товариства з обмеженою відповідальністю Білком ЛТД, м. Чернівці

про стягнення заборгованості в сумі 64991,00 грн.

Суддя Т.І. Ковальчук

Представники:

Представники:

Позивача ОСОБА_2, адвокат

Відповідача не зявився

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення 84807,00 грн. заборгованості по розрахунках за поставлений товар газліфти L405mm 300 та L405mm 700.

Позивач ФОП ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він на підставі оформленого через електронні технічні засоби звязку замовлення відповідача поставив останньому газові ліфти (амортизатори) в обумовленому асортименті по ціні в гривнях, що визначена в еквіваленті до долара США, однак відповідач оплатив товар частково на суму 51587,00 грн., а решту не сплачує, незважаючи на предявлені претензії, просить стягнути решту боргу в еквіваленті до долара США по курсу станом на 07.12.2015 р.

Провадження у справі порушено ухвалою від 25.12.2015 р., справу до розгляду в судовому засіданні призначено на 14.01.2016 р. за участю представників сторін, позивача зобовязано надати додаткові докази, відповідача зобовязано надати відзив на позов та докази в його обґрунтування.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача визнав частково на суму 46302,01 грн., у решті вимог позов відхилив з тих підстав, що позивач поставив товариству неякісний товар без сертифікатів, у звязку з чим відповідач був змушений компенсувати покупцю ВУП Меблева фабрика Пінскдрев-Адріана (республіка Білорусь) 220,00 доларів США та не може використати решту газліфтів на загальну суму 223,60 доларів США, які має намір повернути позивачеві, окрім того, при виписці рахунку-фактури від 16.09.2014 р. позивач завищив курс долара, внаслідок чого загальна вартість товару є завищеною.

Ухвалою від 15.01.2016 р. розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 02.02.2016 р. у звязку з неявкою представника позивача та невиконанням ФОП ОСОБА_1 вимог ухвали від 25.12.2015 р.

01.02.2016 р. через канцелярію суду від позивача надійшли витребувані ухвалою від 25.12.2015 р. документи та заява вих. № 7 від 26.01.2016 р. про зменшення розміру позовних вимог.

У заяві про зменшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача борг у розмірі 60369,70 грн., відкоригувавши заборгованість з урахуванням допущеної помилки в розрахунках при подачі позовної заяви та визначивши борг в еквіваленті до долара США станом на 26 січня 2016 року, також просить стягнути судові витрати в розмірі 1378,00 грн. судового збору і 1907,49 грн. збитків, що становлять витрати позивача в звязку з проїздом його представника в м. Чернівці для участі в судовому засіданні та проживанням його в готелі (а.с. 58-59).

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ОСОБА_3 процесуального кодексу України позивач вправі, зокрема, до прийняття рішення по справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог, у звязку з чим заява ФОП ОСОБА_1 про зменшення позовних вимог була прийнята до розгляду.

У судовому засіданні 02.02.2016 р. представники позивача просили задовольнити позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та стягнути з відповідача судові витрати і збитки.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.02.2016 р. пояснив, що позов визнає частково на суму 46302,01 грн. у звязку з тим, що поставлені позивачем газові ліфти виявилися неякісними, через що відповідач поніс збитки у вигляді рекламацій від його контрагентів і змушений був повернути позивачеві залишок неякісних газових ліфтів, на підтвердження чого подав експрес-накладну № 9333.

У судовому засіданні 02.02.2016 р. оголошувалася перерва до 11-30 год. 18.02.2016 р.

До початку судового засідання 18.02.2016 р. від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог від 13.01.2016 р. № 31, в якій позивач просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 63093,70 грн., розрахований в еквіваленті курсу гривні до долара США станом на 11.02.2016 р., збитки у вигляді витрат, повязаних із розглядом справи, в розмірі 3125,49 грн. та 1378 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

У судове засідання 18.02.2016 р. представник позивача не зявився, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 113). Представник відповідача в судове засідання не зявився без повідомлення причин неявки, в звязку з чим та враховуючи збільшення розміру позовних вимог позивачем розгляд справи в судовому засіданні відкладено на 25.02.2016 р.

23.02.2016 р. через канцелярію суду від позивача надійшла заява від 19.02.2016 р. № 35 про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить стягнути з відповідача основний борг в сумі 64991,00 грн., розрахований в еквіваленті курсу гривні до долара США станом на 18.02.2016 р., витрати, повязані з явкою представника до суду, в розмірі 3125,49 грн. та 1378 грн. витрат по оплаті послуг адвоката.

До заяви позивача про збільшення позовних вимог від 19.02.2016 р. додано докази надіслання її і доданих до неї документів відповідачеві, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду судовий збір є достатнім для збільшених позовних вимог, у звязку з чим заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог суд приймає до розгляду і вирішує справу в межах збільшених (порівняно із заявою про зменшення позовних вимог від 26.01.2016 р.) вимог у розмірі 64991,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 25.02.2016 р. позовні вимоги підтримав, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по розрахунках за поставлений товар, понесені судові витрати і судовий збір.

Заслухавши пояснення представника позивача, беручи до уваги пояснення представника відповідача в судовому засіданні 02.02.2016 р., розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини між сторонами, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець 17.03.2013 р. з основним видом економічної діяльності оптова торгівля іншими товарами господарського призначення (а.с. 17-18).

28 липня 2014 року на електрону адресу ФОП ОСОБА_1 (tyfany@) звернувся директор підприємства відповідача ТОВ БІЛКОМ ЛТД ОСОБА_5 (ел. адреса ) стосовно поставки товару: газліфт L405mm 300 N - 1500 шт., газліфт L 405mm 700 N - 350 шт. (а.с. 10, 23).

16.09.2014 р. позивач по електронній пошті надіслав відповідачеві рахунок № 16/09/2014 від 16.09.2014 р. на амортизатори (газові ліфти): амортизатори 300Nw(405 мм) в кількості 1500 шт. по ціні 43,4 грн. на суму 65100,00 грн. та амортизатори 700Nw(405 мм) в кількості 350 шт. по ціні 44,8 грн. на суму 15680 грн., а всього на загальну суму 81587,80 грн. У супровідному електронному повідомленні позивача до зазначеного рахунку вказано, що рахунок виписано в еквіваленті долару США 3,1 USD за 1 шт. Амортизатор 300Nw, 3,2 USD за 1 шт. Амортизатор 700Nw, та висловлено прохання ураховувати курсову різницю при оплаті рахунку (а.с. 11. 12).

Зазначений в рахунку № 16/09/2014 від 16.09.2014 р. товар позивач відправив відповідачеві через перевізника фірму ТК CAT 09.09.2014 року, що підтверджується накладною ТК CAT від 09.09.2014 року серії ОД 1235696 та довіреністю на представника продавця від 09.09.2014 р. № 7 (а.с. 13-14).

Спору між сторонами щодо предмета поставки газліфт L405mm 300 N - 1500 шт., газліфт L 405mm 700 N - 350 шт. (амортизатори 300Nw(405 мм) в кількості 1500 шт. та амортизатори 700Nw(405 мм) в кількості 350 шт. згідно рахунку № 16/09/2014 від 16.09.2014 р.) та факту здійснення поставки позивачем 09.09.2014 р. між сторонами немає.

Документального підтвердження безпосереднього вручення відповідачеві товару позивач не надав, однак представник відповідача у судовому засіданні 02.02.2016 р. підтвердив, що ТОВ Білком ЛТД отримало товар і здійснювало за нього часткову оплату.

Так, з платіжних доручень № 509 від 03.12.2014 р. та № 17 від 04.02.2015 р. видно, що ТОВ Білком перерахувало ФОП ОСОБА_1 кошти за амортизатори згідно рахунку № 16/09/2014 від 16.09.2014 р. у розмірі відповідно 41587,00 грн. та 10000 грн., а всього на загальну суму 51587,00 грн. (а.с. 24,25).

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав і обовязків є, зокрема, договори та інші правочини.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу звязку.

Організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів визначені Законом України Про електронні документи та електронний документообіг, відповідно до ч. 1 ст. 5 якого електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обовязкові реквізити документа.

Згідно зі ст. 10 названого Закону відправлення та передавання електронних документів здійснюються автором або посередником в електронній формі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно-телекомунікаційних систем або шляхом відправлення електронних носіїв, на яких записано цей документ.

Статтею 181 ОСОБА_3 кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень.

Таким чином, суд доходить до висновку, що між позивачем і відповідачем було укладено договір поставки у спрощений спосіб за допомогою електронного технічного засобу звязку.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 193 ОСОБА_3 кодексу України також передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 175 ОСОБА_3 кодексу України встановлено, що майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ОСОБА_3 кодексом України.

У відповідності до статей 173 - 174 ОСОБА_3 кодексу України господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку (ст. 509 ЦК України)

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 статті 530 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частина 2 ст. 524 ЦК України передбачає, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

У розумінні ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена норма Цивільного кодексу кореспондує зі статтею 198 ОСОБА_3 кодексу України, якою врегульовано виконання грошових зобовязань у господарських відносинах.

Так, платежі за грошовими зобовязаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом.

Грошові зобовязання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобовязань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 р. у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 р. у справі № 3-141гс11 висловлено правову позицію, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Поряд з цим, слід зазначити, що статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Отже, стягнення заборгованості з відповідача по оплаті поставлених йому позивачем газових ліфтів (амортизаторів) слід визначати в еквіваленті до долара США станом на 18.02.2016 р. дату, визначену в заяві позивача від 19.02.106 р. про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 118-121).

При виставленні рахунку № 16/09/2014 від 16.04.2014 р. позивач зазначив вартість товару в гривнях в еквіваленті до долару США виходячи з ціни 3,1 USD за 1 шт. Амортизатор 300Nw, визначивши ціну цього виду товару в розмірі 43,40 грн. за 1 шт., та 3,2 USD за 1 шт. Амортизатор 700Nw, визначивши ціну цього товару в розмірі 44,80 грн. за 1 шт., що сумарно згідно рахунку складає 80780 грн., загальна сума рахунку 81587,80 грн. (80780 грн. + 807,80 грн. 1% послуг банку).

Однак у вказаному рахунку позивач завищив офіційний курс долара до гривні, який станом на 16.09.2014 р. (на дату виставлення рахунку) складав 12,98 грн./дол. (а.с. 33).

Отже, вартість поставки в доларах США складає 5770,00 доларів США ((3,1 дол. х 1500 шт.) + (3.2 дол. х 350 шт.), що еквівалентно 74894,60 грн. по офіційному курсу долара до гривні станом на 16.09.2014 р. (5770,00 дол. х 12,98 грн./дол.), а не 80780,00 грн. як зазначив у рахунку позивач.

З урахуванням вказаної помилки позивач в розрахунку заборгованості станом на 26.01.2016 р. привів у відповідність сукупну вартість товару станом на день виставлення рахунку 16.09.2014 р., визначивши її у розмірі 74894,60 грн. виходячи з офіційного курсу НБУ станом на 16.09.2014 р. 12,98 грн. за 1 долар США (а.с. 60).

Сплативши позивачеві за товар 03.12.2014 р. 41587,00 грн. та 04.02.2015 р. 10000,00 грн., відповідач в еквіваленті до долара США погасив заборгованість в розмірі 3337,70 дол. США по курсу НБУ станом на дату проведення платежів ((41587,00 грн. : 15,18 гр./дол.) + (10000,00 грн. : 16,72 грн./дол.) (а.с. 34, 35).

Відповідно, заборгованість ТОВ Білком ЛТД перед позивачем в еквіваленті до долара США складає 2432,30 дол. США (5770,00 дол. 3337,70 дол. США).

Первісно звернувшись з позовною заявою до господарського суду, позивач зазначив, що визначив заборгованість відповідача виходячи з курсу 23,64 грн./дол. США станом на 07.12.2015 р. (а.с. 16, 36).

Згідно із останньою заявою позивача про збільшення розміру позовних вимог від 19.02.2016 р. залишок заборгованості відповідача в доларах позивач перерахував в гривню за офіційним курсом НБУ станом на 18.02.2016 р., який становив 26,72 грн./дол., і визначив його у розмірі 64991,00 грн., відповідно, визначений станом на вказану дату борг ТОВ Білком ЛТД перед позивачем в гривневому еквіваленті становить 64991,00 грн. (2432,30 дол. США х 26,72 грн./дол., а.с. 121-123).

В абзаці 2 пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.209 р. № 14 Про судове рішення в цивільній справі зазначено, що у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд відхиляє заперечення відповідача, що поставлений позивачем товар був неякісним, у звязку з чим заборгованість ТОВ Білком ЛТД підлягає зменшенню на 220 доларів США в звязку з рекламаціями стосовно товару з боку контрагента відповідача ВУП Меблева фабрика Пінскдрев-Адріана (Республіка Білорусь) та на 223,60 доларів США вартості повернутих позивачеві семидесяти штук неякісних не використаних амортизаторів (а.с. 18-29, 37, 38, 74-75).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ОСОБА_3 процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 268 ОСОБА_3 кодексу України якість товарів, що поставляються, повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам (еталонам), якщо сторони не визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів. У разі відсутності в договорі умов щодо якості товарів остання визначається відповідно до мети договору або до звичайного рівня якості для предмета договору чи загальних критеріїв якості. Постачальник повинен засвідчити якість товарів, що поставляються, належним товаросупровідним документом, який надсилається разом з товаром, якщо інше не передбачено в договорі (ч.ч 3, 4 ст. 268 ГК України).

ОСОБА_3 кодексу України та Цивільного кодексу України (які згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України застосовуються до правовідносин, що виникають з договорів поставки), регулюють правові наслідки передання товару неналежної якості.

Зокрема, згідно з ч.ч. 5-8 ст. 269 ГК:

- у разі поставки товарів більш низької якості, ніж вимагається стандартом, технічними умовами чи зразком (еталоном), покупець має право відмовитися від прийняття і оплати товарів, а якщо товари уже оплачені покупцем, - вимагати повернення сплаченої суми;

- у разі якщо недоліки поставлених товарів можуть бути усунені без повернення їх постачальнику, покупець має право вимагати від постачальника усунення недоліків у місцезнаходженні товарів або усунути їх своїми засобами за рахунок постачальника;

- якщо поставлені товари відповідають стандартам або технічним умовам, але виявляться більш низького сорту, ніж було зумовлено, покупець має право прийняти товари з оплатою за ціною, встановленою для товарів відповідного сорту, або відмовитися від прийняття і оплати поставлених товарів;

- у разі якщо покупець (одержувач) відмовився від прийняття товарів, які не відповідають за якістю стандартам, технічним умовам, зразкам (еталонам) або умовам договору, постачальник (виробник) зобовязаний розпорядитися товарами у десятиденний строк, а щодо товарів, які швидко псуються, - протягом 24 годин з моменту одержання повідомлення покупця (одержувача) про відмову від товарів. Якщо постачальник (виробник) у зазначений строк не розпорядиться товарами, покупець (одержувач) має право реалізувати їх на місці або повернути виробникові. Товари, що швидко псуються, підлягають в усіх випадках реалізації на місці.

Відповідно до ст. 678 ЦК України:

1. Покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

2. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких повязане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи зявилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором:

1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару.

3. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути предявлені до продавця або виготовлювача товару.

4. Положення цієї статті застосовуються, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншим законом.

Частиною 1 статті 679 Цивільного кодексу встановлено, що продавець відповідає за недоліки товару, якщо покупець доведе, що вони виникли до передання товару покупцеві або з причин, які існували до цього моменту.

Відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що неякісними є саме ті газові амортизатори, що були предметом поставки позивача згідно з рахунком-фактурою № 16/09/2014 від 16 вересня 2014 р.

Зокрема, такими доказами не є ані претензія ВУП Меблева фабрика Пінскдрев-Адріана від 05.02.2015 р. № 02/1-17/162, ані лист-претензія відповідача від 11.01.2016 р. до ФОП ОСОБА_1 (а.с. 37-38).

Той факт, що відповідач повернув позивачеві 71 амортизатор (а.с. 74,75), суд не приймає як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог у частині вартості цих амортизаторів, оскільки такі дії не узгоджені з позивачем, не відповідають положенням ст. 269 ГК та ст. 678 ЦК України, окрім того, неякісність повернутих амортизаторів не підтверджена належними і допустимими доказами, відповідно, не доведено наявність підстав для їх повернення.

Більше того, позивач відмовився їх прийняти, про що повідомив ТОВ Білком ЛТД (а.с. 110, 111,125, 129-130).

За таких обставин за результатами розгляду спору в судовому засіданні суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача сплаченого останнім судового збору.

Щодо відшкодування витрат позивача, повязаних з явкою представника на виклик суду, та на оплату послуг адвоката, суд зазначає наступне.

Стаття 44 ОСОБА_3 процесуального кодексу України визначає, що судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

У пункті 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 Про деякі питання практики застосування розділу VI ОСОБА_3 процесуального кодексу України з наступними змінами і доповненнями розяснено, що передбачений ст. 44 ГПК України склад судових витрат не є вичерпним, і оцінка тих чи інших витрат сторін як судових здійснюється господарським судом з урахуванням обставин конкретної справи.

До інших витрат у розумінні статті 44 ГПК відносяться, зокрема: суми, які підлягають сплаті особам, викликаним до господарського суду для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи (стаття 30 названого Кодексу); витрати сторін та інших учасників судового процесу, повязані з явкою їх або їхніх представників у засідання господарського суду, за умови, що таку явку судом було визнано обовязковою.

Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 224 ОСОБА_3 кодексу України та статті 22 Цивільного кодексу України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися під виглядом збитків.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати, повязані з участю його представника ОСОБА_6 у судовому засіданні 02.02.2016 р. у розмірі 3125,49 грн. (927,49 грн. вартості проїзду з міста Дніпропетровська до м. Чернівці та назад, 980 грн. за проживання в готелі та 1218,00 грн. добових), з огляду на те, що ухвалою від 25.12.2015 р. участь представників сторін в судовому засіданні визнано обовязковою. Указані витрати позивача підтверджуються документально (а.с. 61-69, 88-100), однак не підлягають стягненню з відповідача в порядку ст. 44 ГПК України виходячи з наступного.

Так, окрім ОСОБА_6, в засіданні 02.02.2016 р. в якості представника ФОП ОСОБА_1 за довіреністю від 29.01.2016 р. приймав участь ОСОБА_2, який проживає в м. Чернівці (а.с. 77, 81, 82).

За наявності представника, який проживає у м. Чернівці, позивач не довів обєктивної необхідності відряджати з міста Дніпропетровська для участі в засіданні ще одного представника. Такої необхідності не вбачає і суд, оскільки пояснення по суті спору в ході засідання 02.02.2016 р. надавав представник ОСОБА_2, а для доставки додаткових доказів з Дніпропетровська не обовязковим було відряджати представника до м. Чернівці, а можна було скористатися поштовим звязком.

Таким чином, витрати позивача в звязку з участю представника ОСОБА_6 у судовому засіданні 02.02.2016 р. не були обєктивно необхідними і позивач міг їх уникнути, в звязку з чим ці витрати не підлягають компенсації за рахунок відповідача.

Не підлягають покладенню на відповідача також витрати позивача на оплату послуг адвоката ОСОБА_2 в сумі 1378 грн. згідно з договором про надання правової допомоги від 29.01.2016 р. (а.с. 103-109).

Так, згідно акту від 02.02.2016 р. виконання робіт згідно договору про надання правової допомоги від 29 січня 2016 р. ОСОБА_2 надано допомогу ФОП ОСОБА_1 у вигляді ознайомлення з матеріалами справи № 926/1893/15 та участі в судовому засіданні господарському суду Чернівецької області 02.02.2016 р.

Разом з тим, в судовому засіданні 02.02.2016 р. ОСОБА_2 приймав участь не як адвокат, а в якості представника за довіреністю від 29.01.2016 р. Даною довіреністю не визначені питання оплати витрат на представництво, а також відшкодування позивачем інших витрат, повязаних із участю у справі (зокрема, які це витрати, за рахунок кого вони здійснюються та як відшкодовуються).

Інститут представництва за довіреністю (ст.ст. 244-250 ЦК) та надання правової допомоги адвокатом (Закон України Про адвокатуру та адвокатську діяльність) суть різні правові інститути, при цьому ГПК України не передбачає оплати в якості судових витрат послуг представника за довіреністю.

У подальшому в судовому засіданні 25.02.2016 р. ОСОБА_2 приймав участь вже як адвокат, однак витрат в звязку з участю адвоката в даному засіданні позивачем не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 12, 49, 82, 84, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Білком ЛТД (58020, м. Чернівці, вул. Хотинська, 43, р/р 742 в ПАТ КБ Приватбанк, ідентифікаційний код 37835850) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49000, м. Дніпропетровськ, ж/м Тополя-2АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 64991,00 грн. заборгованості та 1378,00 грн. судового збору.

З набранням судовим рішенням законної сили видати наказ.

У судовому засіданні 25.02.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст підписано 26.06.2016 р.

Суддя Т.І.Ковальчук