РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016Справа №910/32373/15

За позовомРегіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву
доПублічного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Гарант-Авто»
простягнення 109 850,19 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Черних Я.С.
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по м. Києву (надалі - РВ ФДМУ по м. Києву) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (надалі - Товариство») про стягнення 109 850,19 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди №6161 від 23.03.2012, у зв'язку з чим позивачем заявлено вимогу про стягнення орендної плати у розмірі 92 163,76 грн. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 12 196,38грн., інфляційних у розмірі 2 725,14 грн. та штрафу у розмірі 2 764,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 28.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 17.02.2016 р. у зв'язку з неявкою представника відповідача.

Представник позивача в судове засідання з'явилася, надала пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується відмітками на звороті ухвали суду.

Крім того, ухвалу про порушення провадження у справі було отримано представником відповідача, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №574, яке отримано представником 04.01.2016 р. Відтак, саме з цього моменту відповідач був обізнаний про розгляд даної справи та міг користуватися правами, передбаченими приписами Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судового засідання відповідач був належним чином повідомлений, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складались протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

23.03.2012 р. між РВ ФДМУ по м. Києву (орендодавець) та Товариством (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №6161 (надалі - «Договір»), за змістом п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлові приміщення (коридор, хол, санвузол) загальною площею 165,50 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 57 на 5 поверсі будівлі інженерно-лабораторного корпусу, що перебуває на балансі Державного підприємства «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» ідентифікаційний код 01527695 (балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 30.11.2011 р. і становить 931 055,00 грн.

Пунктом 2.1 Договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування об'єктом оренди з моменту підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до Державного бюджету України та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

На виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне платне користування нежиле приміщення загальною площею 165,50 кв.м, розміщене за адресою: м. Київ, просп. Перемоги, 57 на 5 поверсі будівлі інженерно-лабораторного корпусу, що перебуває на балансі Державного підприємства «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут», що підтверджується актом приймання-передачі державного нерухомого майна від 23.03.2012 р.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості з орендної плати у розмірі 92 163,76 грн.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі приміщення в оренду та користування ним відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.6 Договору орендна плата перераховується до Державного бюджету України та балансоутримувачу у співвідношенні 70% та 30% щомісячно не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним з урахуванням щомісячного індексу інфляції відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 3.6 Договору відповідач повинен був сплачувати орендну плату до 10 числа місяця, наступного за звітним місяцем.

Таким чином, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання зі сплати заборгованості з орендної плати у розмірі 92 163,76 грн. на момент подання позовної заяви настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору у розмірі 92 163,76 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Товариством обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, позовні вимоги РВ ФДМУ по м. Києву про стягнення з Товариства до Державного бюджету України заборгованості у розмірі 92 163,76 грн. є правомірними та обґрунтованим.

Також позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені у розмірі 12 196,38 грн., інфляційних у розмірі 2 725,14 грн. та штрафу у розмірі 2 764,91 грн. за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 3.7 Договору визначено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується до Державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.4 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з п. 3.8 Договору у разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 3% від суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за Договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у справі №6-2003цс/15.

Як визначено нормами ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, підстави для стягнення з відповідача штрафу у розмірі 2 764,91 грн. у суду відсутні.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок та вважає за можливе стягнути з відповідача до Державного бюджету України пеню у розмірі 12 196,38 грн. та інфляційні у розмірі 2 725,14 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача до Державного бюджету України заборгованості у розмірі 92 163,76 грн., пені у розмірі 12 196,38 грн. та інфляційних у розмірі 2 725,14 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати підлягають стягненню з відповідача до Державного бюджету України, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3; ідентифікаційний код 16467237) до Державного бюджету України заборгованість у розмірі 92 163 (дев'яносто дві тисячі сто шістдесят три) грн. 76 коп., пеню у розмірі 12 196 (дванадцять тисяч сто дев'яносто шість) грн. 38 коп. та інфляційні у розмірі 2 725 (дві тисячі сімсот двадцять п'ять) грн. 14 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Українська страхова компанія «Гарант-Авто» (01042, м. Київ, пров. Новопечерський, 19/3; ідентифікаційний код 16467237) в дохід Державного бюджету судовий збір у розмірі 1 606 (одна тисяча шістсот шість) грн. 28 коп. Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий