ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.02.16р. Справа № 904/166/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОФПРОДИВ", м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК", м. Дніпропетровськ

про визнання умови договору недійсною

Суддя Назаренко Н.Г.

Секретар судового засідання Гриценко І.О.

Представники:

Від позивача:не з'явився

Від відповідача: ОСОБА_1 представник - дов. №8481-К-О від 07.11.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОФПРОДИВ" звернулось до господарського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ПРИВАТБАНК", в якому просить визнати недійсним положення закріплене в підпункті 2.2.7. пункту 2.7. розділу 2 "Прова та обов'язки сторін" Кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008р. зі змінами та доповненнями внесеними Додатковою угодою від 21.12.2012р. та Договору про внесення змін до Кредитного договору № 2О028Г від 01.04.2008р. укладеного сторонами 16.12.2014р.: "2.2.7. Надавати банку не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним кварталом, фінансову інформацію (баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал, примітки до звітів в об'ємі, передбаченому законодавством для відповідних звітних періодів для відповідних суб'єктів господарської діяльності, а також сумарні надходження на всі рахунки, які належать позичальникові рахунки за три останні місяці, в розрізі кожного місяця), а також іншу інформацію на вимогу банку, в т.ч. про належному позичальникові на праві власності або повному господарського ведення майна."

Позивач в судове засідання не зявися, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідач проти позову заперечив, у відзиві на позов зазначив, що відповідно до п. 2.2.7. Кредитного договору № 2О028Г від 01.04.2008р. та ст. 1056 Цивільного кодексу України банк зобовязаний перевірити (верифікувати) клієнта з метою недопущення порушення умов кредитного договору, неповернення кредиту. Також, відповідач зазначає, що підписуючи кредитний договір позивач із систематичним наданням певних документів погодився. Позивач тривалий час надавав відповідачеві документи, передбачені п. 2.7.7. кредитного договору.

У відзиві на позов, відповідач зазначає, що жодною нормою закону не заборонено банку витребовувати від клієнта фінансову документацію після укладення договору. На банк покладено обовязок проводити фінансовий моніторинг як з метою запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, так і з метою недопущення виникнення боргів по поверненню кредитних коштів.

Відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій заявив, що позивач довідався про так зване порушення свого права ще при укладенні кредитного договору 01.04.2008р. Згідно ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, строк позовної давності сплинув 01.04.2011р. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 02.02.2016р. оголошувалась перерва до 15.02.2016р.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу сторонами не заявлялось.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 15.02.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2008р. між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі відповідач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ОФПРОДИВ" (далі -, позивач, позичальник) підписаний кредитний договір №2О028Г (далі кредитний договір), в подальшому сторонами підписано додаткову угоду до кредитного договору від 21.12.2012р., 16.12.2014р. сторонами підписано договір про внесення мін до кредитного договору № 2О028Г від 01.04.2008р.

Пунктом 1.1 кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008р. передбачено, що банк при наявності вільних грошових коштів зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з пунктом А.1 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені в пункті А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, вказаного в третьому абзаці пункту 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплаті відсотків, винагороди, в обумовлені цим договором терміни. Якість послуг повинна відповідати законодавству України, нормативним актам НБУ, які регулюють кедитні правовідносини.

Відповідно до пункту 2.2.7 кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008р. (в редакції договору від 16.12.2014р. про внесення змін до кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008р.) позичальник зобов'язується надавати банку не пізніше 25-го числа місяця, наступного за звітним кварталом, фінансову інформацію (баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, звіт про власний капітал, примітки до звітів в обсязі, передбаченому законодавством для відповідних звітних періодів для відповідних суб'єктів господарської діяльності, а також сумарні надходження на усі рахунки, що належать позичальнику, за три останні місяці, у розрізі кожного місяця), а також іншу інформацію на вимог банку, у т.ч. про майно, що належить позичальнику на праві власності або повного господарського ведення.

У позовній заяві позивач просить визнати пункт 2.2.7. кредитного договору №2О028Г від 01.04.2008р. недійсним, оскільки обовязок позивачльника, що передбачає надання на вимогу банку детальної інформації фінансово-комерційного характеру, яка стосується не лише інформації позивачльника, а й його контрагентів за фінансово-господарськими операціями, виходить за межі необхідної для виконання умов кредитного договору, що і стало причиною спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі наступного.

Спірні правовідносини регулюються загальними положеннями про зобов'язання, визначеними Цивільним та Господарським кодексами України, Законом України "Про банки та банківську діяльність", іншими нормативними актами України.

Відповідно до приписів ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (частина 1 статті 207 Господарського кодексу України).

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтями 6 та 627 ЦК України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обвязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обовязковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Отже, цивільно-правовий договір є правовою формою узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків і з моменту укладення договору всі його умови стають однаково обовязковими для виконання сторонами.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним, засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної діяльності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правчин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (устиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Слід зазначити, що жодною нормою закону не заборонено банку витребовувати від клієнта фінансову документацію після укладення договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у редакції, яка діяла на час укладення оскаржуваного договору, передбачає, що фінансова установа має право витребувати, а клієнт зобовязаний надати документи та передбачені законодавством відомості, необхідні для зясування його особи. У разі ненадання клієнтом необхідних документів та передбачених законодавством відомостей або умисного подання неправдивих відомостей про себе фінансова установа відмовляє клієнту у його обслуговуванні та/або наданні фінансових послуг та/або не відкриває рахунок, а в разі наявності раніше відкритих рахунків фінансова установа відмовляє в здійсненні обслуговування та / або не укладає договір про надання фінансових послуг. Відповідно норма передбачена ст. Закону України «Про банки та банківську діяльність», як у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, так і в чинній редакції.

Тобто, на банки покладено обовязок проводити фінансовий моніторинг, як з метою запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних шляхом, так і з метою недопущення виникненню боргів по поверненню кредитних коштів.

Таким чином, посилання позивача на ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як на підставу визнання недійсним п. 2.7.7. кредитного договору, є безпідставним. Позивачем не доведено незаконність цього положення кредитного договору.

Крім того, відповідач надав заяву про застосування строків позовної давності.

Оскаржуваний договір № 2О028Г укладений сторонами 01.04.2008р.

Позовні вимоги обгруновані тим, що положення цього договору протирічить ст. 64 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до ст. 26 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на позов, позивач довідався про так зване порушення свого права ще при укладенні кредитного договору (01.04.2008р.).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином строк позовної давності сплинув 01.04.2011р.

Чстинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

При зверненні з позовом до суду, позивачем не заявлено заяви про поновлення строків позовної давності.

У силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати при відмові в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 36, 38, 43, 49, 82-87 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно

до вимог ст. 84 ГПК України,

- 22.02.2016р.

Суддя ОСОБА_2