РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/30013/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАБ»

до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний Банк»

про зобов'язання вчинити дії та стягнення 310203,78 грн.

Суддя Сташків Р.Б.

Представники сторін:

від позивача - Оленченко О.В., Лєман Н.Г. (представники за довіреностями);

від відповідача - Донченко Т.Г. (представник за довіреністю).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указаний позов, з урахуванням прийнятої судом в порядку ст.ст. 22, 55 ГПК України заяви про уточнення позовних вимог від 08.02.2016, яка фактично є заявою про зміну предмету позову, про зобов'язання Відповідача перерахувати кошти, згідно з платіжними дорученнями (детально вказано в заяві, тут наводиться коротко):

- № 7 від 13 листопада 2015 року про перерахування 58100 доларів США з валютного рахунку Позивача, відкритого у Банку (Відповідач) згідно договору № 6001 від 14 жовтня 2010 року, на інший власний валютний рахунок Позивача,відкритий у іншому банку;

- № 8 від 13 листопада 2015 року про перерахування 39500 доларів США з валютного рахунку Позивача, відкритого у Банку згідно договору № 6001 від 14 жовтня 2010 року на рахунок іншої юридичної особи, відкритий у іншому банку;

- № 274 від 09 листопада 2015 року про перерахування 1400000 грн. з поточного рахунку № 6001, відкритого у Банку згідно договору № 6001 від 14 жовтня 2010 року, на інший власний поточний рахунок Позивача, відкритий у іншому банку;

- № 275 від 24 грудня 2015 року про перерахування 128117 грн. з поточного рахунку № 6001, відкритого у Банку згідно договору № 6001 від 14 жовтня 2010 року на інший власний поточний рахунок Позивача, відкритий у іншому банку;

Також Позивач заявляє вимоги про стягнення 310203,78 грн. - загальної суми 3% річних, пені, інфляційних збитків та упущеної вигоди за прострочення Відповідачем зобов'язань по перерахуванню коштів за вищевказаними платіжними дорученнями; 176135,36 грн. судових витрат, з яких 63 635,36 грн. - судовий збір, а 112500 грн. - витрати по оплаті послуг адвоката, Позивач просить суд покласти на Відповідача.

Позовні вимоги мотивовані порушенням Відповідачем умов договору банківського рахунку у вигляді невиконання поданих до банку платіжних доручень, чим було порушене майнове право Позивача на вільне володіння та розпорядження належними йому грошовими коштами.

Відповідач заперечив проти позову з посиланням на введення у банку тимчасової адміністрації, у зв'язку з чим вважає, що Позивач повинен захищати свої майнові права у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У судових засіданнях оголошувалися перерви та наступне судове засідання було призначено на 15.02.2016.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі укладеного 14.10.2010 між Позивачем, як Клієнтом, та Відповідачем, як Банком, Договору банківського рахунку, Позивачу було відкрито поточний рахунок у гривнях/іноземній валюті, та Відповідач зобов'язався приймати і зараховувати на цей рахунок, а також на інші поточні рахунки, відкриті згідно з заявою Клієнта, грошові кошти, що йому надходять; виконувати розпорядження Клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка; проводити інші операції за рахунком; вчиняти для Клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду нормативно-правовими актами та цим Договором.

Сторони погодили, що платежі з рахунків Клієнта Банк здійснює в межах залишків коштів на цих рахунках на початок операційного дня, та Банк має право здійснювати платежі з рахунків з урахуванням сум, що надходять на рахунки Клієнта протягом операційного часу.

За умовами Договору Позивачу надано право самостійно розпоряджатися грошовими коштами на його рахунках, окрім випадків обмеження такого права, встановлених чинним законодавством України.

Договір є чинним (пункт 6.1 Договору, ст. 204 ЦК України), не розривався, його дія не припинялася, та у встановленому законом порядку Договір недійсним не визнавався. Зворотного матеріали справи не містять.

З матеріалів справи та пояснень Позивача вбачається, що ним було подано, а Відповідачем прийнято до виконання:

- платіжне доручення №271 від 06.11.2015 про перерахування 25894 грн. з відкритого за Договором рахунку на рахунок іншого ТОВ з призначенням платежу «доплата за майнові права за об'єкт нерухомості по дог. № 338-324 від 30.09.2015»;

- платіжне доручення №272 від 06.11.2015 про перерахування 7523 грн. з відкритого за Договором рахунку на рахунок іншого ТОВ з призначенням платежу «доплата за майнові права за об'єкт нерухомості по дог. № 338-326 від 30.09.2015»;

- платіжне доручення №273 від 09.11.2015 про перерахування 94700 грн. з відкритого за Договором рахунку на рахунок УДКСУ у Голосіївському районі ГУ ДКСУ у м. Києві з призначенням платежу «авансовий внесок з податку на прибуток»;

- платіжне доручення №274 від 09.11.2015 про перерахування 1400000 грн. з відкритого за Договором рахунку на інший власний поточний рахунок Позивача в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з призначенням платежу «перерахування коштів на інший власний поточний рахунок»;

- платіжне доручення №275 від 24.12.2015 про перерахування 128117 грн. з відкритого за Договором рахунку на інший власний поточний рахунок Позивача в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з призначенням платежу «перерахування коштів на інший власний поточний рахунок»;

- платіжне доручення № 7 від 13.11.2015 про перерахування 58100 доларів США з відкритого за Договором рахунку Позивача на інший власний рахунок Позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з призначенням платежу «перерахування коштів на власний рахунок»;

- платіжне доручення № 8 від 13.11.2015 про перерахування 39500 доларів США з відкритого за Договором рахунку Позивача на рахунок іншого підприємства у іншому банку з призначенням платежу «попередня оплата».

У зв'язку з невиконанням Банком протягом тривалого часу наведених платіжних доручень, Позивач скористався своїм правом відкликати платіжні доручення №271 від 06.11.2015, №272 від 06.11.2015 та №273 від 09.11.2015, про що направив Відповідачу вимогу від 24.12.2015 № 24/1215 (отримана Відповідачем 24.12.2015), та звернувся до Відповідача з вищеописаним платіжним дорученням № 275 від 24.12.2015 на суму 128117 грн., яке також не було виконано.

Залученими до справи виписками Банку підтверджується наявність достатньої для виконання вищевказаних платіжних доручень кількості грошових коштів на рахунку Позивача, відкритому на підставі Договору, на час коли кожне з платіжних доручень надходило бо Банку.

Невиконання Відповідачем вказаних платіжних доручень у встановлений законом та Договором строк є порушенням ст.ст. 525, 526, 530, 1066, 1068 ЦК України, ст.ст. 8, 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умов Договору.

Вказаним невиконанням було порушене майнове право Позивача на вільне володіння та розпорядження належним останньому майном, яким, у розумінні статей 177, 190 ЦК України, є грошові кошти, у т.ч., враховуючи положення пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які існують у формі записів на поточному рахунку Позивача, відкритому в Банку на підставі Договору.

Судом встановлено, що станом на момент подання до Банку (Відповідача) спірних платіжних доручень, у останнього не було достатніх підстав для його невиконання (ст. 1074 ЦК України). Зворотного відповідачем не доведено.

Також судом встановлено, що всупереч ст. 1066 ЦК України Відповідач не зміг забезпечити право Позивача на безперешкодне розпорядження своїми коштами, що знаходяться на його поточному рахунку, відкритому у Банку (Відповідача) на підставі Договору.

Однак, позов до Банку не підлягає задоволенню виходячи із наступного.

На підставі постанови Правління НБУ від 24.12.2015 № 934 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «УКРІНБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.12.2015 №239 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УКРІНБАНК» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким у Банку з 25.12.2015 до 24.03.2016 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду. Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою, і не потребує доказуванню.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Судом враховано, що п. 1 ч. 6 ст. 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників.

Однак, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Відтак, враховуючи дану норму, юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас, у пункті 5-4 статті 2 даного Закону під поняттям «кредитор» розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Пунктом 7.1.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За змістом пункту 1.24 статті 1 указаного Закону переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Відтак, виходячи з аналізу вищенаведених положень та положень статті 509 ЦК України, Позивач є кредитором банку за Договором, на якого поширюються обмеження встановлені п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому вимога Позивача про зобов'язання Відповідача перерахувати кошти, які знаходяться на його рахунку у Відповідача, є саме вимогою кредитора та не може бути виконана Відповідачем у силу зазначеної норми, у зв'язку із запровадженням у останнього тимчасової адміністрації.

І майнові вимоги Позивача до Відповідача, які Позивач заявляє до розгляду та стягнення через суд, про стягнення 310203,78 грн. - загальної суми 3% річних, пені, інфляційних збитків та упущеної вигоди за прострочення Відповідачем зобов'язань по перерахуванню коштів за вищевказаними платіжними дорученнями так само є кредиторськими майновими вимогами, задоволення яких відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» поза процедурою виведення банку з ринку за законом не здійснюється («під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку»).

Отже, з огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що та обставина, що на момент ухвалення даного рішення у Банку вже було введено тимчасову адміністрацію, унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та отже є підставою для відмови у позові.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 № 6-2001цс15, і цей висновок за приписами ст. 111-28 ГПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

При цьому, відхиляючи посилання Позивача на більш ранню практику Верховного Суду України суд зазначає, що вона не підлягає застосуванню у даних правовідносинах, так як Верховний Суд України на той час надавав висновки щодо застосування норми права, які регулювали правовідносини щодо виведення банків з ринку та вимог кредиторів до них на той час, натомість вищеописаною постановою було викладено правову позицію щодо застосування п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах і була застосована судом.

Так само, щодо часу подання платіжних доручень до банку, невиконання яких стало підставою для звернення до суду, то у вказаній справі № 6-2001цс15 Верховного Суду України вони були так само як і у даній справі № 910/30013/15 подані до банку, коли в ньому ще не була введена тимчасова адміністрація, та яка не була введена на час звернення до суду, але вже була на час винесення рішення судом.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що розглядаючи спір по суті враховано, що відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справі відсутні докази того, що Фонд (уповноважена особа) дав (дала) дозвіл на продовження виконання Відповідачем вищеописаних платіжних доручень Позивача, у зв'язку з невиконанням яких останній звернувся до суду, а також одного платіжного доручення (№ 275 від 24.12.2015 на суму 128117 грн.), яким було замінено три раніше поданих, та яке було подано до Банку вже під час перебування справи у суді та у день ведення у Банку тимчасової адміністрації.

Натомість, відповідно до абз. 9 п. 1.26 глави 1 розділу III (із змінами, внесеними згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2013 № 19) Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку (затверджено рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 05.07.2012 № 2 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 року за № 1581/21893) під час виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію не пізніше п'ятого робочого дня, починаючи з дня свого призначення, має повернути клієнтам, з якими укладені договори про касово-розрахункове обслуговування, розрахункові документи, що не сплачені в строк з вини неплатоспроможного банку.

Суд зауважує, що Позивач може захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Інші доводи сторін, наведені ними у наданих суду поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору (відмову у задоволенні позову) не вплинуть.

Судовий збір та витрати на оплату послуг адвоката за приписами ст. 49 ГПК України у зв'язку з відмовою у позові покладаються на Позивача.

Виходячи з викладеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 22.02.2016

Суддя Сташків Р.Б.