РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/32860/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-будівельна група "Еліта-Центр" м. Києва

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" м. Києва,

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" м. Києва

про визнання договору недійсним, повернення майна, ціна позову 125000 грн.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача Глухенький О.А.,

від відповідачів 1. Сенюткін О.Л., Литвин В.В., 2. не з'явився.

СУТЬ СПОРУ :

у грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-будівельна група "Еліта-Центр" звернулося в суд з указаним позовом.

Позивач зазначав, що на підставі договору про інвестування об'єкту будівництва № 21-а від 10 лютого 1993 р., укладеного між Державною академією легкої промисловості України (замовник будівництва) та відповідачем 1. був зведений об'єкт по вул. Тимошенко, 2-Л в м. Києві.

Згідно розпорядження Мінської районної державної адміністрації м. Києва № 621 "Про затвердження акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту" від 8 серпня 1996 р. відповідачу 1. було виділено частку в цьому об'єкту загальною площею 8728 м2.

Виділена відповідачу 1. частина майна була створена за рахунок спільної діяльності, яка виникла з договору № 33 від 3 липня 1993 р. між ним як правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю "Джамп" і Спільного українсько-гренадського підприємства "Ю/А Міжнародна група" та відповідачем 1.

17 липня 2001 р. відповідач 1. продав Товариству з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" (далі - відповідачу 2.) місце стоянки № 40 у підземній автостоянці по вул. М.Тимошенка, 2-Л у м. Києві загальною площею 10,6 м2.

Посилаючись на те, що продаж указаного майна, яке було їх спільною власністю, проведений відповідачем 1. без його згоди, а також договір купівлі-продажу стоянки укладений від імені відповідача 1. президентом його товариства з перевищенням повноважень, позивач на підставі ч. 2 ст. 48, ст.ст. 63, 431, 432 ЦК УРСР, ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України просив задовольнити позов, визнати цей договір недійсним та повернути відповідачу 1. указане майно.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач 1. у відзиві на позовну заяву, його представник у судовому засіданні заявлений позов підтримав у повному обсязі.

Відповідач 2. відзив на позовну заяву не подав, його представник у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце його проведення повідомлений в установленому порядку.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 75 ГПК України у відсутності представника відповідача 2. за наявними матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідач 1., розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору про інвестування об'єкту будівництва № 21-а від 10 лютого 1993 р., укладеного між Державною академією легкої промисловості України (замовник будівництва) та відповідачем 1. був зведений об'єкт по вул. Тимошенко, 2-Л в м. Києві.

Це підтверджується поясненнями сторін, наявною у матеріалах справи копією акту Головного управління архітектури та містобудування про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту № 23 від 10 липня 1996 р.

Розпорядженням Мінської районної державної адміністрації м. Києва № 621 "Про затвердження акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту" від 8 серпня 1996 р. було затверджено вищезазначений договір про інвестування об'єкту будівництва, виділено, зокрема, відповідачу 1. виділено частку в цьому об'єкті загальною площею 8727 м2 та прибудовані приміщення підземної автостоянки.

Згідно акту розподілу часток від 10 липня 1996 р. та реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 20 вересня 1996 р. за Товариством з обмеженою відповідальністю "Будівельно-інвестиційна компанія "ПСП.ЛТД" зареєстровано право власності на частину гуртожитку загальною площею 8724,32 м2 та прибудовані приміщення підземної автостоянки площею 6403 м2.

Поясненнями позивача та відповідача 1., договором про спільну діяльність № 33 від 3 липня 1993 р., угодою № 33П від 8 листопада 1994 р., листом Товариства з обмеженою відповідальністю "Джамп" № 4/04-1 від 4 квітня 1995 р. стверджується, що виділена відповідачу 1. частина майна була створена за рахунок спільної діяльності позивача та відповідача 1.

17 липня 2001 р. відповідач 1. продав Товариству з обмеженою відповідальністю "ІСМ Інтернешнл ЛТД" (далі - відповідачу 2.) місце стоянки № 40 у підземній автостоянці по вул. М.Тимошенка, 2-Л у м. Києві загальною площею 10,6 м2, що підтверджується поясненнями відповідача 1., наявною у справ копією вказаного договору купівлі-продажу.

Заявлені позивачем вимоги про визнання договору недійсним зводяться до порушення правового режиму розпорядження спільною власністю, а саме щодо продажу частки у спільній власності без його згоди як іншого учасника.

Відповідно до вимог п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до цивільних відносин, що виникли до набрання ним чинності, застосовується законодавство, що діяло раніше.

У відповідності до вимог ч.ч. 2, 3 ст. 432 ЦК УРСР грошові та інші майнові внески учасників договору, а також майно, створене або придбане в результаті їх спільної діяльності, є їх спільною власністю. Учасник договору про сумісну діяльність не вправі розпоряджатися своєю часткою у спільному майні без згоди інших учасників договору.

Згідно з ч. 1 ст. 113 УРСР України володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.

За правилами ст. 114 ЦК УРСР при продажу частки з порушенням права привілеєвої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов'язків покупця.

Таким чином, законодавством, що регулює спірні відносини, встановлено спосіб захисту права учасника спільної власності у разі його порушення шляхом переведення на нього прав покупця, а не визнання договору з відчуження спільного майна недійсним.

Позовні вимоги також обґрунтовані укладенням спірного договору від імені відповідача 1. президентом його товариства з перевищенням повноважень.

При цьому, здійснення органами управління відповідача 1. повноважень на представництво цього товариства не стосується прав позивача, який не є його учасником.

За змістом вимог ч. 1 ст. 6 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом визначеними цією статтею способами, а також іншими засобами, передбаченими законом.

Згідно зі ст. 1 ГПК України позивач вправі звернутися в суд за захистом лише свого права у разі його порушення.

Аналогічні положення закріплення в чинній ст. 15 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи викладені обставини, які свідчать про відсутність у позивача права вимагати визнання недійсним спірного договору з визначених ним підстав, у позові стосовно до вимог ст.ст. 48, 63, 114 ЦК УРСР слід відмовити.

Оскільки у позові відмовлено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

у позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-будівельна група "Еліта-Центр" м. Києва відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар