РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа № 902/1394/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуюча суддя Сініцина Л.М.

судді Гудак А.В.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кужель Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 акціонерного товариства "Гніванський завод залізобетону" від 02.12.2015 р. на рішення господарського суду Вінницької області від 19.11.15 р. у справі № 902/1394/15

за позовом ОСОБА_2 підприємства "Мікатор"

до відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону"

про стягнення 4 149 303,33 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 - представник, довіреність в справі;

від відповідача: Прігоцька. А. - начальник юридичної служби, довіреність в справі.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 19.11.2015 р. у справі № 902/1394/15 (суддя Говор Н.Д.) позов ОСОБА_2 підприємства "Мікатор" до ОСОБА_2 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" задоволено в сумі 3 523 079,26 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача 2 694 600 грн. основного боргу, 315 634,86 грн. пені, 40 750,48 грн. 3 % річних, 472 093,92 грн. інфляційних втрат, 59 947,97 грн. судового збору; розстрочено виконання рішення суду на 6 місяців зі сплатою рівними частинами по 587 179,88 грн. щомісяця, на період грудень 2015 року - травень 2016 року; відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в сумі 473 452,29 грн. При прийняті рішення суд виходив з того, що позовні вимоги підтверджуються договором поставки, видатковими накладними, специфікацією, рахунками-фактурами, розрахунком, іншими матеріалами справи і підлягають задоволенню; враховуючи, що відповідач є державним підприємством, має важкий фінансовий стан, у зв'язку із спадом виробництва, яке має сезонний характер, прийшов до висновку про можливість зменшення пені та розстрочення виконання рішення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Гніванський завод спецзалізобетону" звернулося з апеляційною скаргою від 02.12.2015 р., в якій просило скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 19.11.2015 р. у справі № 902/1394/15 за позовом ПП "Мікатор" до ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушеннями норм матеріального та процесуального права. Суд не з'ясував та не дослідив питання щодо досудового врегулювання спору; не звернув уваги на наявність домовленості сторін щодо обов'язкового застосування процедури досудового врегулювання, не витребував відповідну інформацію від сторін. В порушення статті 27 ГПК України, не залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство інфраструктури України. Господарський спір по справі № 902/1394/15 є спором, що стосується майна господарської організації, а відтак потребує залучення Міністерства інфраструктури України як органу управління. Суд порушив статтю 27 ГПК України, застосування якої не ставиться в залежність від доведення наслідків прийняття рішення на права та обов'язки такого органу, тобто є імперативною нормою. Також, в порушення статті 27 ГПК України, суд не залучив до участі у справі ТзОВ "Корпорація КРТ". Не допустивши до участі у справі третіх осіб, останні не мали можливості надати пояснення по суті справи та докази, що мають значення для вирішення справи по суті, у зв'язку з чим судом не здійснено повного та всебічного дослідження усіх обставин справи. Судом відмовлено в прийнятті зустрічної позовної заяви № 1675/02 від 18.11.2015 р., яка підлягала спільному розгляду з первісним позовом. Висновок суду, що зустрічний позов поданий після початку розгляду справи по суті, безпідставний, зустрічний позов поданий до моменту початку розгляду справи по суті. Станом на 19.11.2015 р. судом не розглянуті усі клопотання та заяви по справі, не вирішені клопотання щодо залучення третіх осіб. Анкери закладні АЗ-1, виготовлені відповідно до ТУ У 27.3-2:2007, не можуть застосовуватися відповідачем за призначенням та не можуть бути в подальшому застосовані залізницями, а отже не відповідають умовам договору № 12-П від 05.02.2015 р. та вимогам чинних нормативних документів. На час укладення договору постачальнику ПП "Мікатор" та виробнику анкеру АЗ-1 ТзОВ "АТ Механіка", було достовірно відомо про те, що анкер АЗ-1 не може бути використаний за цільовим призначенням, у зв'язку із скасуванням погодження Укрзалізниці на технічні умови ТУ У 27.3-2:2007 "ОСОБА_1 закладний до пружного скріплення СБ-3" відповідно судових рішень. Однак, ПП "Мікатор" замовчувало інформацію щодо наявних судових рішень та неможливості використання анкеру АЗ-1 за цільовим призначенням, у зв'язку з чим, ввело ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" в оману щодо істотних обставин договору. Договір № 12-П від 05.02.2015 p., укладений між ПП "Мікатор" та ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" є таким, що укладений внаслідок введення останнього в оману. Однак, зазначене не досліджене судом в повній мірі та не враховане під час прийняття рішення. При вирішені справи суд не оцінив усі доводи відповідача, не дослідив належним чином чи виконані зобов'язання позивачем у відповідності до встановлених у договорі умов та вимог чинного законодавства України. Суд не з'ясував фактичні обставини, що спричинили відсутність оплати продукції, поставленої ПП "Мікатор", хоча ці обставини мають безпосереднє значення для правильного вирішення справи по суті. Суд не розглянув клопотання відповідача про звільнення від відповідальності в порядку статті 219 ГК України. У судовому рішенні не відображено факт подання зазначеного клопотання, не надана відповідна правова оцінка та не прийнято рішення щодо клопотання.

Позивач - Приватне підприємство "Мікатор" у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити в задоволенні скарги ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", посилаючись на те, що подана апеляційна скарга є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню. Суд з урахуванням норм чинного законодавства правомірно дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви про залучення до участі у справі третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Міністерства інфраструктури України, оскільки рішення у справі № 902/1374/15 не вплине на його права та обов'язки. Згідно з ТУ У 27.3-2:2007, анкери закладні для пружного проміжного скріплення типу КПП-1 призначені для кріплення рейок на залізобетонних шпалах (бетонуються в залізобетонні шпали та використовуються для кріплення рейок до основи шляху). Станом на 24.09.2014 р. між ТзОВ "АТ Механіка" та ДП Бюро з стандартизації та нормативного забезпечення на залізничному транспорті "Укрзалізстандарт" було укладено ряд господарських договорів на виконання робіт по проведенню нормативно-технічної і правової експертизи змін до вказаних ТУ, а станом на 29.10.2014 р. всі роботи по проведенню нормативно-технічної і правової експертизи змін до ТУ були виконані про що, між сторонами підписані відповідні ОСОБА_1 здачі-приймання науково-технічної продукції. На момент постановлення рішення Окружним адміністративним судом м. Києва від 30.10.2014 р. нормативно-технічна і правова експертизи змін до ТУ У 27.3- 1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3- 4:2007 були виконані та відповідно в подальшому були погоджені і самі зміни до ТУ У 27.3-1:2007, ТУ У 27.3-2:2007, ТУ У 27.3-3:2007 та ТУ У 27.3-4:2007. В подальшому погоджені зміни до ТУ були надані разом з супровідним листом № 122 від 12.11.2014 р. до Укрзалізниці для їх подальшого погодження. Шляхи ТзОВ "АТ Механіка" та ТзОВ "Корпорація КРТ" перетинаються лише в випадку проведення на ДП Укрзалізниця тендерів, щодо закупівлі рейкових скріплень типу КПП, оскільки інших виробників даного виду скріплень на Україні не існує. На даний час відсутній встановлений порядок узгодження технічних умов з виробництва продукції для потреб Укрзалізниці. Якщо законодавством не передбачено погодження ТУ з замовником та іншими зацікавленими організаціями, потребу погодження проекту ТУ згідно пункту 5.9 ДСТУ 1.3:2004 "Національна стандартизація. Правила побудови, викладення, оформлення, погодження, прийняття та позначення технічних умов" визначає розробник ТУ. Враховуючи відповідь Державного підприємства "Укрметртестстандарт" погодження ТУ відбувається на добровільних засадах за бажанням розробника ТУ. Законом не регламентовано порядок розроблення, оформлення, прийняття, позначання та реєстрації стандартів і ТУ, прийнятих підприємствами, установами та організаціями. Жодна організація не має права вимагати погодження ТУ.

08.02.2016 р. апелянтом ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" подано до суду клопотання № 154/02 від 03.02.2016 р. про зупинення провадження у даній справі.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, з підстав, викладених в ній; пояснила, що судом першої інстанції було не досконало з'ясовано питання щодо суті спору, не було залучено третіх осіб, чим було порушено вимоги статті 27 ГПК України; не було враховано рішення окружного суду.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив в повному обсязі з підстав викладених у відзиві; пояснив, що третіх осіб залучати не було необхідності; додав, що анкер відповідає ДСТУ та технічним умовам; просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду Вінницької області - без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін; розглянувши матеріали справи; доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу; перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Клопотання ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" № 154/02 від 03.02.2016 р. про зупинення провадження у справі до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

11.01.2016 р. апелянтом - ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" подано клопотання від 05.01.2016 р. № 18/02, в якому він просив зупинити провадження у справі № 902/1394/15 до вирішення справи № 910/31598/15 господарським судом м. Києва про визнання недійсним договору № 12-П від 05.02.2015 р. На підтвердження даного клопотання додано ухвалу господарського суду м. Києва від 18.12.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/31598/15 (а.с.250-252, т.І).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2016 р. р. у справі № 902/1394/15 за результатами судового засідання 11.01.2016 р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.01.2016 р., а клопотання апелянта про зупинення провадження у даній справі відхилено, у зв'язку із тим, що зі змісту ухвали господарського суду м. Києва у справі № 910/31598/15 не вбачається, що апелянтом оскаржено саме договір поставки № 12-П від 05.02.2015 р.(а.с.260-262, т.І).

08.02.2016 р. ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" повторно подано до суду клопотання від 03.02.2016 р. № 154/02 про зупинення провадження у справі № 902/1394/15 до вирішення справи № 910/31598/15 господарським судом м. Києва про визнання недійсним договору № 12-П від 05.02.2015 р. Однак, зазначеного в даному клопотанні додатку - копії ухвали господарського суду м. Києва від 18.12.2015 р. про порушення провадження у справі № 910/31267/15, а не у справі № 910/31598/15, про яку ведеться мова у самому клопотанні, апелянтом не додано, про що працівниками Рівненського апеляційного господарського суду складено акт від 08.02.2016 р. (а.с.8-9, т.ІІ).

Отже, клопотання про зупинення провадження у даній справі апелянтом належним чином не обґрунтовано. До апеляційного суду скаржником не подано жодних належних доказів, процесуальних документів суду в обґрунтування вказаного клопотання про зупинення провадження у справі, які б на даний час, підтверджували факт розгляду пов'язаної справи у господарському суді м. Києва.

05 лютого 2015 року ОСОБА_2 підприємством "Мікатор" (постачальник) та ОСОБА_2 акціонерним товариством "Гніванський завод спецзалізобетону" (покупець) укладено договір поставки № 12-П, згідно пункту 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю певну продукцію - товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами відповідно до Специфікацій, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити цей товар на умовах даного договору (а.с.10-12, т.І).

Найменування товару: ОСОБА_1 закладний АЗ-1 або АЗ-1-6 (пункт 1.2 договору).

Відповідно до підпункту 1.2.1 договору виробником є ТзОВ "АТ Механіка" м. Київ.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що якість товару, який поставляється постачальником повинна відповідати ТУ У 27.3-2:2007, що підтверджується сертифікатом відповідності та паспортом якості.

Загальна сума договору визначається сукупністю погоджених Специфікацій у грошовому виразі (пункт 3.1 договору).

Згідно пункту 4.1 договору оплата за поставлений товар по цьому договору проводиться покупцем на протязі 30 банківських днів після дати отримання товару на адресу покупця згідно заявки.

Пунктами 4.2-4.4 договору передбачено, що датою оплати вважається дата відправлення банком покупця коштів за банківськими реквізитами постачальника. Терміни оплати можуть змінюватися за письмовою згодою сторін. Днем отримання товару є дата отримання покупцем видаткової накладної постачальника.

У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законами та цим договором (пункт 7.1 договору).

Відповідно до пункту 7.3 договору в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплено їх печатками.

Сторонами договору також погоджено та підписано Специфікацію № 1 від 05.02.2015 р. до договору на суму 10 778 400,00 грн. (а.с.12 на звороті, т. І).

На виконання зобов'язань за договором поставки постачальник - ПП "Мікатор" поставив покупцю - ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" товар (анкер закладний) на загальну суму 2 694 600 грн., що стверджується рахунками-фактурами, видатковими накладними № РН - 0000003 від 09.02.2015 р. на суму 898 200 грн.; № РН - 0000004 від 12.02.2015 р. на суму 898 200 грн.; № РН - 0000007 від 24.02.2015 р. на суму 898 200 грн. (а.с.13-18, 59-61, т.І).

Для отримання від постачальника - ПП "Мікатор" цінностей (товару) за договором поставки № 12-П від 05.02.2015 р., ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" уповноважило начальника ВМТП ОСОБА_4, що підтверджується довіреностями від 06.02.2015 р. № 45 та від 19.02.2015 р. № 72 (а.с.22-23, т.І).

Факт отримання покупцем ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" товару підтверджується також товаро-транспортними накладними № 2 від 09.02.2015 р., № 3 від 12.02.2015 р. та № 7 від 24.02.2015 р. (а.с.19-21, т.І).

Однак, покупець - ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" взяті на себе зобов'язання згідно договору постави щодо оплати одержаного товару не виконав та в добровільному порядку у визначені договором строки його вартість не оплатив.

За наведених обставин, враховуючи несплату відповідачем заборгованості за поставлений товар (анкер закладний) у визначені договором строки, позивач 09.10.2015 р. звернувся до господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з відповідача 2 694 600 грн. основного боргу, 941 858,93 грн. - пені (пункт 7.3 договору), 40 750,48 грн. - 3 % річних, 472 093,92 грн. - інфляційних втрат на підставі 625 Цивільного кодексу України (а.с.4-6, т.І).

19 листопада 2011 року позивач подав заяву, в якій зазначив, що зменшує позовні вимоги в частині стягнення з ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" пені до суми 789 087,15 грн. згідно доданого розрахунку (а.с.125-126, т .І).

Місцевий господарський суд на підставі статті 22 ГПК України правомірно прийняв дану заяву про зменшення позовних вимог до розгляду.

Згідно частини 1 пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 3 статті 3, статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем за своєю природою є правовідносинами за договором поставки.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи викладене, сума основного боргу відповідача перед позивачем за договором поставки № 12-П від 05.02.2015 р., що становить 2 694 600 грн., доведена матеріалами справи та підлягає до стягнення.

Судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги в цій частині.

Крім суми основного боргу, позивач ПП "Мікатор" відповідно до умов договору та норм чинного законодавства, щодо неналежного виконання зобов'язань просило стягнути з ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" 789 087,15 грн. пені (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог), 40 750,48 грн. 3 % річних, 472 093,92 грн. інфляційних втрат.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суд України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", із подальшими змінами та доповненнями, визначено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як і інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 р., індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Пунктом 3.2 вищезгаданої постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок позивача 3 % річних в сумі 40 750,48 грн. за період з 09.04.2015 р. по 09.10.2015 р. та інфляційних втрат в сумі 472 093,92 грн. за період з 09.04.2015 р. (квітень 2015 р.) по вересень 2015 року, колегія суддів зазначає, що заявлені до стягнення суми трьох процентів річних та інфляційних втрат є вірними, відповідають вимогам чинного законодавства, не суперечать умовам договору та правомірно стягнуті судом першої інстанції в повному обсязі.

Згідно статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частин 2, 3 статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання відповідно до частини 1 статті 230 ГК України він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до частини 4 статті 231 ГК України у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено що, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як зазначалося вище, пунктом 7.3 договору сторони визначили, що в разі несвоєчасної оплати за поставлений товар, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несплаченого товару за кожен день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені позивача сумі 789 087,15 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог в частині стягнення пені) колегія суддів зазначає наступне.

З уточненого розрахунку позивача вбачається, що нарахування пені останнім здійснювалось окремо по кожній сумі поставки, з урахуванням дати поставки, дати виникнення заборгованості, суми боргу та зміни в певні періоди розміру облікової ставки НБУ.

Так, згідно першої (09.02.2015 р.) поставки товару на суму боргу 898 200,00 грн. позивачем нараховано пеню за період з 24.03.2015 р. по 24.09.2015 р. в сумі 265 030,51 грн.; згідно другої (12.02.2015 р.) поставки товару на суму боргу 898 200,00 грн. за період з 27.03.2015 р. по 24.09.2015 р. у сумі 264 587,57 грн.; згідно третьої (24.02.2015 р.) поставки товару на суму боргу 898 200,00 грн. за період з 09.04.2015 р. по 09.10.2015 р. в сумі 259 469,06 грн.(а.с. 126, т.І). Всього: 789 087,15 грн.

При здійсненні нарахування пені позивачем не вірно обрано періоди нарахування, зокрема, початок та закінчення встановленого шестимісячного терміну для нарахування пені по кожному з періодів.

Здійснивши перерахунок розміру заявленої (уточненої) суми пені згідно умов договору, чинного законодавства, колегія суддів зазначає, що правильним та обґрунтованим періодом нарахування пені щодо першої поставки буде період з 24.03.2015 р. по 23.09.2015 р. в сумі 267 688,21 грн.; щодо другої поставки - період з 27.03.2015 р. по 26.09.2015 р. у сумі 266 753,10 грн.; щодо третьої поставки - період з 08.04.2015 р. по 07.10.2015 р. в сумі 260 945,56 грн.; всього: 795 386,87 грн.

Проте, оскільки позивачем визначено та заявлено до стягнення пеню у меншому розмірі - 789 087,15 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 789 087,15 грн. підлягають задоволенню.

Однак, у клопотанні від 09.11.2015 р. про перерахунок пені та розстрочку виплат відповідач просив у відповідності до частини 2 статті 233 ГК України, частини 3 статті 83 ГПК України прийняти рішення про зменшення розміру пені, що становитиме 10 % від нарахованої суми пені позивачем, а також у відповідності до частини 6 статті 83 ГПК України прийняти рішення про розстрочку сплати основної суми боргу, 3 % річних та інфляційних витрат та пені до 01.06.2017 р. (враховуючи сезонний характер виробництва: зупинка виробництва з листопада по лютий включно щороку), зазначивши, що позивачем не надано до суду доказів завдання відповідачем збитків внаслідок неналежного виконання обов'язку щодо сплати за отриманий товар, а заборгованість з оплати основної суми боргу виникла внаслідок не можливості реалізації заводом продукції (шпали залізобетонної) для виробництва якої придбавався анкер закладний АЗ-1, ЛЗ-1-6 у відповідності до договору поставки, зокрема, відповідно до довідки станом на момент засідання на складі заводу зберігається шпал більше ніж на 6 748 500 грн., а також враховуючи спад виробництва за 2014-2015 роки, наявності значної кредиторської заборгованості, що перевищує дебіторську заборгованість ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", яке є державним підприємством (а.с.84-85, т.І).

Згідно пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК України господарський суд приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 2.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК). У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Підпунктом 3.17.4 пункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011 р. № 18 передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

На підтвердження наведеного в клопотанні та в обґрунтування відповідач додає довідки щодо заборгованості ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону", в яких зазначено, що станом на 31.12.2014 р. дебіторська заборгованість підприємства складає 15 763 тис. грн., а кредиторська заборгованість - 35 129 тис. грн.; станом на 30.09.2015 р. дебіторська заборгованість підприємства складає 2 106 тис. грн., а кредиторська заборгованість - 44 040 тис. грн. (а.с.86-87, т.І).

Враховуючи причини, що зумовили виникнення у відповідача заборгованості, перебування підприємства у важкому майновому стані, сезонний характер виробництва: зупинка виробництва з листопада по лютий включно щороку та те, що законом передбачено право судді зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення клопотання про зменшення нарахованої 789 087,15 грн. пені на 60 %, тобто до суми 315 634,86 грн. та відмови у стягненні 473 452,29 грн.

Згідно частини 6 статті 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Відповідно до пункту 7.2, 7.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Заяву про надання відстрочки, розстрочки, зміну способу і порядку виконання рішення слід розглядати за правилами ГПК у межах розглянутої господарським судом справи.

За наведених обставин, судом першої інстанції з у рахуванням того, що відповідач є державним підприємством, має важкий фінансовий стан, у зв'язку із спадом виробництва, яке має сезонний характер, правомірно задоволено клопотання відповідача та розстрочено виконання рішення суду щодо сплати заборгованості в сумі 3 523 079,26 грн. на 6 місяців.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, обґрунтовано частково задоволено клопотання відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови судом в прийнятті зустрічної позовної заяви № 1675/02 від 18.11.2015 р., колегією суддів не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 статті 60 ГПК України відповідач має право до початку розгляду господарським судом справи по суті подати до позивача зустрічний позов для спільного розгляду з первісним позовом.

Абзацом 3 пункту 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після завершення підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК), відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до з'ясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки, про що зазначається в протоколі судового засідання. При цьому неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК.

Як вбачається з матеріалів справи, зустрічний позов відповідачем подано 19.11.2015 р. (а.с.140-144, т.І), а в судовому засіданні 03.11.2015 р. вже було розпочато розгляд справи по суті, що вбачається з протоколу судового засідання від 03.11.2015 р. (а.с.74-75, т.І).

Тобто, судом першої інстанції правомірно відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Доводи апелянта щодо незалучення судом до участі у справі Міністерства інфраструктури України та ТзОВ "Корпорація КРТ" в якості третіх осіб і останні не мали можливості надати пояснення по суті справи та докази, що мають значення для вирішення справи по суті, визнаються апеляційною інстанцією безпідставними, оскільки, як вбачається з рішення суду першої інстанції, клопотання про залучення третіх осіб були розглянуті судом та в їх задоволенні правомірно і обґрунтовано відмовлено.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не з'ясував та не дослідив питання щодо досудового врегулювання спору; не звернув уваги на наявність домовленості сторін щодо обов'язкового застосування процедури досудового врегулювання, не витребував відповідну інформацію від сторін, спростовуються наступним.

Відповідно до частини 1 статті 5 ГПК України сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Пунктом 9.2 договору № 12-П від 05.02.2015 р. передбачено, що додержання досудового врегулювання спору обов'язкове.

Однак, рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 встановлено, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Конституційний Суд України виходить з того, що положення частини 2 статті 124 Конституції України треба розглядати в системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто, кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, зокрема судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору; обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист; обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист (до такого висновку прийшов ВГСУ у постанові від 02.11.2015 р. у справі № 922/1973/15).

Доводи щодо того, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.10.2014 р. у справі № 826/14671/14 скасовано погодження технічних умов ТУ У 27.3-2:2007 "ОСОБА_1 закладний до пружного скріплення СБ-3" та змін до них, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки даний факт не впливає на обов'язок відповідача виконати умови укладеного з позивачем договору поставки.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються вищенаведеним та матеріалами справи, не відповідають нормам законодавства, що регулюють дані правовідносини, не впливають на правомірність прийнятого господарським судом рішення та не можуть бути підставою для його скасування.

Щодо клопотання відповідача про звільнення від відповідальності в порядку частини 3 статті 219 Господарського кодексу України, яке в судовому засіданні апеляційної інстанції представником апелянта було підтримано в усній формі, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 19.11.2015 р., дане клопотання судом першої інстанції прийнято та задоволено судом частково (а.с.146, на звороті, т.І). Однак, в рішенні доводів часткового задоволення та часткового його відхилення не наведено.

Згідно частин 1, 3 статті 219 Господарського кодексу України за невиконання або неналежне виконання господарських зобов'язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами. Якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Апелянтом не доведено і не підтверджено належними та допустимими доказами те, що невиконанню відповідачем умов договору щодо своєчасної оплати поставленої продукції сприяли неправомірні дії (бездіяльність) позивача.

Отже, клопотання до задоволення не підлягає.

Рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення, якщо рішення є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, підстав для скасування рішення не вбачається.

Апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 19.11.2015 р. у справі № 902/1394/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача - ОСОБА_2 акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" від 02.12.2015 р. - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуюча суддя Л.М Сініцина

Судді А.В. Гудак

ОСОБА_1