ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Справа № 910/22260/15
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів :

головуючого Овечкіна В.Е.,
суддівКорнілової Ж.О., Чернова Є.В.,
за участю представників:
позивача - Грабовський О.О.,
відповідача- Будя К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ПАТ "Київський страховий дім"
на рішення та постановугосподарського суду м.Києва від 20.10.2015 Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015
у справі№910/22260/15
за позовом ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега"
доПАТ "Київський страховий дім"
про стягнення 6425,81 грн.
встановив:

Рішенням господарського суду м.Києва від 20.10.2015 (суддя Турчин С.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 (судді: Станік С.Р., Власов Ю.Л., Гончаров С.А.), позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Київський страховий дім" на користь ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега" 4465 грн. страхового відшкодування в порядку регресу та 1827 грн. витрат по сплаті судового збору. В решті позовних вимог відмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю.

ПАТ "Київський страховий дім" в поданій касаційній скарзі просить рішення та постанову скасувати, прийняти нове рішення про відмову в позові повністю, посилаючись на порушення та неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст.22,29,33,34,35,36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст.ст.4,32,33,34,43,49,82,84 ГПК України. Зокрема, скаржник вважає, що належним доказом розміру відновлюваного ремонту може бути висновок особи (суб'єкт оціночної діяльності або аварійний комісар), яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна, а не складений позивачем звіт №3227 від 06.10.2014 чи рахунок-фактура ТОВ "АВТ Баварія" від 23.09.2014 №419790. Так, в результаті проведеного дослідження аварійним комісаром було складено аварійний сертифікат від 11.12.2014, відповідно до якого розмір збитку, заподіяного власнику транспортного засобу "BMW" (номер.знак НОМЕР_4) та застрахованого позивачем, становить 8442,04 грн., у зв'язку з чим, відповідачем була здійснена виплата в порядку регресу в сумі 8442,04 грн. (за вирахуванням франшизи). Крім того, на думку заявника, матеріали справи не містять доказів проведення відновлювального ремонту, а страхове відшкодування було перераховане позивачем безпосередньо на рахунок потерпілої особи (ОСОБА_6.) у завищеному розмірі, тому відсутні підстави для стягнення 4465 грн. в порядку регресу. Також відповідач вказує на безпідставність стягнення з нього судового збору в повному обсязі (1827 грн.) з порушенням встановленого процесуальним законом принципу пропорційного розподілу судових витрат.

Колегія суддів, перевіривши фактичні обставини справи на предмет правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення присутніх у засіданні представників сторін, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - зміні в частині стягнення з відповідача 1827 грн. витрат позивача по сплаті судового збору шляхом пропорційного стягнення таких витрат в сумі 1269,77 грн. з наступних підстав.

Залишаючи без змін первісне рішення про часткове задоволення позову, апеляційний господарський суд виходив з того, що:

18.04.2014р. між ПАТ "Акціонерна страхова компанія "ОМЕГА" (далі - страховик) та ОСОБА_6 (далі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №311-07-2610-30, відповідно до якого застраховано транспортний засіб марки "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до довідки ДАІ № 9427349 про дорожньо-транспортну пригоду, 22.08.2014 в районі 7км автошляху Осокорки-Проців, Бориспільського району, сталася дорожньо-транспортна пригода (наїзд на транспортний засіб) між транспортним засобом марки "Honda", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_7 та транспортним засобом марки "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_6

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2014 у справі №359/9285/14-п ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.

26.08.2014р. страхувальник звернувся до позивача з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування, у якій зазначив, що дану виплату просить здійснити шляхом перерахування суми на рахунок СТО.

Протоколом огляд транспортного засобу від 01.10.2014 встановлено вид та характер пошкоджень транспортного засобу "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до звіту №3227 від 06.10.2014, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_8, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "BMW", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок пошкодження, складає 12203,39 грн.

27.10.2014р. позивач на підставі страхового акту №10449-Т від 16.10.2014, розрахунку суми страхового відшкодування, з урахуванням рахунку-фактури №419790 від 23.09.2014, виставленого ТОВ "АВТ Баварія", виплатив страхове відшкодування у розмірі 13417,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2097 від 27.10.2014.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7, яка керувала транспортним засобом марки "Honda", державний реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП була застрахована в ПАТ "Київський страховий дім" за полісом №АІ/6282928 з лімітом відповідальності за шкоду майну 50000 грн., франшиза 510 грн.

З урахуванням наведеного позивач звернувся до відповідача з вимогою №2229 від 20.11.2014 про виплату страхового відшкодування у розмірі 13417,04 грн. в порядку регресу.

Проте, відповідач платіжним дорученням №4194 від 19.12.2014 сплатив позивачу суму відшкодування лише у розмірі 8442,04 грн.

24.12.2014 позивач направив відповідачу вимогу №2438 від 23.12.2014 про здійснення доплати страхового відшкодування у розмірі 4975 грн. Однак, відповідач доплату не здійснив, у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду про стягнення з ПАТ "Київський страховий дім" 4975 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування" передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Отже, позивачем на виконання умов договору добровільного страхування наземного транспорту №311-07-2610-30 від 18.04.2014 та на підставі страхового акту №10449-Т від 16.10.2014, звіту №3227 від 06.10.2014, розрахунку суми страхового відшкодування, з урахуванням рахунку-фактури ТОВ "АВТ Баварія" №419790 від 23.09.2014, було виплачено ОСОБА_6 страхове відшкодування у розмірі 13417,04 грн. (без ПДВ), що підтверджується платіжним дорученням №2097 від 27.10.2014, у зв'язку з чим, у позивача виникло право зворотної вимоги до ПАТ "Київський страховий дім" як особи, відповідальної за завдану шкоду згідно полісу №АІ/6282928.

Враховуючи вищенаведене, відповідач виплатив позивачу лише частину суми страхового відшкодування, а саме в сумі 8442,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №4194 від 19.12.2014, доказів протилежного ПАТ "Київський страховий дім" до суду не надано, тому з урахуванням приписів ст.9 Закону України "Про страхування" та умов полісу №АІ/6282928, апеляційна інстанція погодилася з висновком судом першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в сумі 4465 грн. (13417,04- 8442,04- 510 (франшиза) = 4465грн.)

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 1848,51 грн. інфляційних втрат та 3% річних у сумі 112,30 грн., апеляційна інстанція погодилася з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільні права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах виникли з позадоговірних відносин, які регулюються, зокрема, нормами права, закріпленими в главі 82 ЦК України та законодавством про страхування.

Таким чином, приписи ст.625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникли у зв'язку із завданням шкоди, а тому у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 11.02.2015 у справі № 908/1757/14, від 24.03.2015 у справі № 910/17021/14, від 08.07.2015 у справі № 910/26074/14.

Як вбачається зі змісту звіту № 3227 від 06.10.2014, 01.10.2014р. до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 надійшла заява від позивача про виконання звіту по визначенню матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля НОМЕР_3, сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №14149/13 ФДМ України від 02.01.2013.

Відповідно до п.34.2 ст.34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Отже, виходячи зі змісту вказаної норми страховик на власний розсуд обирає особу (працівника, аварійного комісара чи експерта), яку слід направити на місце настання страхового випадку для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, у зв'язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач, звернувшись саме до фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, яка є суб'єктом оціночної діяльності, із заявою про виконання звіту по визначенню матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля НОМЕР_3, ніяким чином не порушив права відповідача.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, визначення розміру збитку, заподіяного власнику автомобіля НОМЕР_3, було здійснено аварійним комісаром Наумець О.В. на підставі заяви відповідача, який не є страховиком за договором страхування наземного транспорту №311-07-2610-30 від 18.04.2014, тобто страховиком у розумінні п.34.2 ст.34 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Враховуючи вищенаведене, а також те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів складання звіту №3227 від 06.10.2014 з порушенням чинного законодавства України, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача про зворотне.

Суд апеляційної інстанції також відхилив як безпідставні та необґрунтовані доводи відповідача про те, що, заявляючи вимоги про відшкодування збитків в порядку регресу, позивач неправомірно вийшов за межі звіту №3227 від 06.10.2014.

Отже, враховуючи визначені полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6282928 ліміти відповідальності та розмір франшизи, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачу понесені витрати в сумі 4465 грн., яка є різницею між загальним розміром страхового відшкодування (13417,04 грн.) та сумою страхового відшкодування (8442,04 грн.), добровільно перерахованою відповідачем в порядку регресу, та розміром франшизи (510 грн.).

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, розмір регресного відшкодування, право вимоги виплати якого відповідачем виникло у позивача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, чим спростовується твердження заявника про необхідність зменшення заявленої позивачем до стягнення суми регресного відшкодування з врахуванням зносу транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач, виконуючи свої зобов'язання перед страхувальником за договором добровільного страхування наземного транспорту №311-07-2610-30 від 18.04.2014, на підставі страхового акту №10449-Т від 16.10.2014 з урахуванням зносу виплатив безпосередньо страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 13417,04 грн., що підтверджується платіжним дорученням №2097 від 27.10.2014.

У відповідності до п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" виплата страхового відшкодування здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані у даному випадку збитки, згідно з положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, є саме відповідач.

З врахуванням приписів ст.ст.993,1191 ЦК України слід зазначити, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування, переходить право вимоги до страховика, який здійснив обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу, у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Тобто визначальним моментом для звернення з такою вимогою є сам факт виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування.

В основу заперечень заявника покладено твердження про завищення позивачем вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з огляду на те, що надані сторонами до суду висновки експертного автотоварознавчого дослідження (звіт №3227 від 06.10.2014, аварійний сертифікат від 11.12.2014) і страхові акти №10449-Т від 16.10.2014 та №712-1574 від 19.12.2014 містять суттєві розбіжності у визначенні розміру страхового відшкодування.

Однак, з урахуванням вимог п.36.4 ст.36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" судами попередніх інстанцій правильно взято до уваги наявність страхового акту №10449-Т від 16.10.2014, рахунку-фактури ТОВ "АВТ Баварія" №419790 від 23.09.2014 та платіжного доручення №2097 від 27.10.2014, що в сукупності є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 13417,04 грн. (без ПДВ), які (витрати) виникли внаслідок ДТП, що сталася за участю водія транспортного засобу "Honda" (державний реєстраційний номер НОМЕР_2) ОСОБА_7, вина якого у скоєнні ДТП встановлена постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.09.2014 у справі №359/9285/14-п про адміністративне правопорушення та цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем (поліс №АІ/6282928).

Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування виключно в межах суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Наведеним спростовується твердження скаржника про виплату позивачем страхового відшкодування безпосередньо на рахунок потерпілої особи (ОСОБА_6.) нібито у завищеному розмірі, встановленому рахунком-фактурою ТОВ "АВТ Баварія" №419790 від 23.09.2014.

Колегія суддів враховує, що наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень у справах зі спорів про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, що виникають з правовідносин страхування (постанова ВСУ від 15.04.2015 у справі №910/7163/14).

Дійсно, нормою ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Проте, здійснення позивачем виплати страхового відшкодування (з урахуванням зносу) на користь страхувальника не суперечить приписам ст.29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки, по-перше, вказаний закон не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування наземного транспорту №311-07-2610-30 від 18.04.2014, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже, з приписів вищевказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даній правовій ситуації відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Крім того, Законом України "Про страхування" не передбачено обов'язкового проведення суб'єктами оціночної діяльності незалежної професійної оцінки шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, тобто необхідність відшкодування шкоди не ставиться у залежність від попереднього проведення такої оцінки.

В свою чергу, Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює не спірні регресні правовідносини у даній справі, а правовідносини, у яких обов'язок проведення професійної оцінки встановлюється для відповідача саме у разі виконання ним зобов'язання безпосередньо відшкодувати шкоду потерпілій особі, взятого за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Разом з тим, наявні заперечення заявника зводяться виключно до посилань на неналежну оцінку судами доказів по справі та до намагань надати перевагу певним доказам (аварійний сертифікат від 11.12.2014, страховий акт №712-1574 від 19.12.2014) перед іншими оціненими доказами (звіт №3227 від 06.10.2014, рахунок-фактура ТОВ "АВТ Баварія" від 23.09.2014 №419790, страховий акт №10449-Т від 16.10.2014), проте, згідно імперативних приписів ч.2 ст.1117 ГПК України касаційна інстанція не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Зважаючи на вищенаведене, колегія не вбачає підстав для скасування рішення та постанови в частині результатів розгляду позовних вимог по суті.

Разом з тим, слід зазначити наступне.

Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як роз'яснено в абзаці 4 п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", правило ст.49 ГПК України щодо розподілу сум судового збору у справах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, пропорційно розміру задоволених позовних вимог застосовується також і у випадках, коли судовий збір сплачено за мінімальною (визначеною Законом) ставкою.

Рішення господарського суду м.Києва від 20.10.2015 не містить обґрунтування того, що даний спір виник внаслідок неправильних дій відповідача (неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи, тощо), чим спростовується помилкове посилання суду на ч.2 ст.49 ГПК України в обґрунтування покладання на відповідача витрат позивача по судовому збору в повному обсязі.

З огляду на те, що, відшкодовуючи позивачу за рахунок ПАТ "Київський страховий дім" судовий збір у сумі 1827 грн., який був сплачений за мінімальною ставкою, суд першої інстанції не дотримався встановленого процесуальним законом принципу пропорційного розподілу судових витрат, колегія суддів не може не погодитися з твердженням скаржника про безпідставність стягнення з нього судового збору в повному обсязі (1827 грн.), у зв'язку з чим, оскаржуване рішення від 20.10.2015 підлягає частковій зміні шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 1269,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.49,1115,1117-11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ПАТ "Київський страховий дім" відхилити.

Рішення господарського суду м.Києва від 20.10.2015 у справі №910/8779/15-г змінити в частині розподілу судових витрат, стягнувши з ПАТ "Київський страховий дім" на користь ПАТ "Акціонерна страхова компанія "Омега" 1269,77 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті рішення та постанову залишити без змін.

Головуючий, суддя В.Овечкін

Судді: Ж.Корнілова

Є.Чернов