КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2016 р. Справа№ 910/22339/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Конопля А.І.

від відповідача: Подлозний А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі № 910/22339/15 (суддя: Пінчук В.І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт"

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

про визнання недійсним договору кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі №910/22339/15, у задоволені позову ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013 - відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову (з урахуванням поданої позивачем заяви про зміну підстав позову, яка прийнята судом до розгляду і в межах якої вирішено спір) мотивовано тим, що Генеральний директор Горожанкін А.А. діяв в інтересах юридичної особи і мав всі повноваження укладати від імені товариства договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013, оскільки згідно протоколу № 18 Загальних зборів учасників ТОВ " Іллічівський зерновий порт " від 07.11.2013 рішенням загальних зборів прийнято рішення про звернення до АТ "Дельта Банк " з клопотанням про відкриття мультивалютної відновлювальної кредитної лінії в розмірі 13877377,00 доларів США, а також надано згоду та уповноважено Генерального директора Горожанкіна А.А. на підписання з АТ "Дельта Банк" договору, необхідного для відкриття вказаного мультивалютного відновлювального кредиту. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що обумовлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору - відсутні.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі №910/22339/15, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі №910/22339/15 - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити і визнати недійсним договір кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що Статутом товариства, в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного правочину, було передбачено надання згоди загальними зборами товариства на укладення директором товариства правочинів, сума яких перевищує 500 000,00 грн., проте, такої згоди товариством на укладення договору кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013, за яким сума кредиту складає 13 877 377 дол. США (еквівалент станом на дату укладення - 110 921 874,36 грн.) - не надавалось, що суперечить як приписам Статуту, так і ст. 92 Цивільного кодексу України, що є підставами, на думку апелянта, для визнання недійсним оспорюваного правочину згідно з ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі № 910/22339/15 передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.12.2015 поновлено ТОВ "Іллічівський зерновий порт" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі № 910/22339/15, апеляційну скаргу ТОВ "Іллічівський зерновий порт" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 року по справі № 910/22339/15 прийнято до провадження та порушено апеляційне провадження, розгляд справи № 910/22339/15 призначено на 10.02.2016.

В судовому засіданні 10.02.2016 представник апелянта (позивача) доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого господарського суду - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю та визнати недійсним договір кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.02.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 27.11.2013 між позивачем (позичальником) та відповідачем (кредитором) був укладений договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 (далі - договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013), з укладеною додатковою угодою, відповідно до п. 1.1 якого відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти (кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

Від імені позивача (позичальника) договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 підписано Генеральним директором Горожанкіним А.А., а від імені банку (відповідача) - Заступником голови Ради Директорів Козаченко С.О., а підписи вказаних посадових осіб посвідчені печатками позивача та відповідача.

Підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 передбачено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами (траншами), на умовах, визначених у цьому договорі, в межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 13877377,00 доларів США, зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі:

- 12% річних за користування кредитом, наданим в доларах США;

- 18% річних за користування кредитом, наданим в гривні та кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 15.11.2015.

Також, сторонами було узгоджено додаток № 1 до договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 «Графік зниження максимального ліміту заборгованості», який від імені позивача (позичальника) договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 підписано Генеральним директором Горожанкіним А.А., а від імені банку (відповідача) - Заступником голови Ради Директорів Козаченко С.О., а підписи вказаних посадових осіб посвідчені печатками позивача та відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог (з урахуванням заяви позивача про зміну підстав позову) позивач посилається на те, що договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 з боку ТОВ "Іллічівський зерновий порт" був підписаний неуповноваженою особою, а саме: Генеральним директором Горожанкіним А.А. у якого були відсутні повноваження на підписання кредитного договору, оскільки засідання загальних зборів товариства для вирішення цього питання не проводилось, про що свідчить відсутність відповідних протоколів засідання, необхідність проведення яких для погодження укладення правочину, сума якого перевищує 500 000,00 грн. обумовлена приписами п. 10.5.9 Статуту.

В свою чергу, відповідач в обгрунтування заперечень на позов наголошував на тому, що обумовлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсним договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 - відсутні, оскільки Генеральний директор Горожанкін А.А. діяв в інтересах юридичної особи і мав всі повноваження укладати від імені товариства договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013, оскільки згідно протоколу № 18 Загальних зборів учасників ТОВ " Іллічівський зерновий порт " від 07.11.2013 рішенням загальних зборів прийнято рішення про звернення до АТ "Дельта Банк " з клопотанням про відкриття мультивалютної відновлювальної кредитної лінії в розмірі 13877377,00 доларів США, а також надано згоду та уповноважено Генерального директора Горожанкіна А.А. на підписання з АТ "Дельта Банк" договору, необхідного для відкриття вказаного мультивалютного відновлювального кредиту.

Крім того, відповідач у відзиві на позов вказував на те, що відповідачем було перераховано кредитні кошти позивачу, а позивачем частково виконувались умови договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 щодо повернення кредиту та сплати відсотків за його користування.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Стаття 202 Цивільного кодексу України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Стаття 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. П. 3 ст. 92 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобовязана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно та розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Статтею 97 Цивільного кодексу України визначено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

П. 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11 визначає, що припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як встановлено колегією суддів Київського апеляційного господарського суду, на момент укладення позивачем оспорюваного правочину Статут ТОВ «Іллічівський зерновий порт» діяв в редакції, затвердженій Загальними зборами Учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» (протокол № 7 від 10.12.2012), державна реєстрація якого проведена 11.12.2012, і який містив наступні положення:

- засновником/учасником ТОВ «Іллічівський зерновий порт» є ТОВ «Іллічівська зернова компанія», частка якого у статуному капіталі товариства становить 100% (п. 2.2, п. 9.2);

- вищим органом товариства є загальні збори учасників; загальні збори учасників складаються з учасників або призначених ними представників (п. 10.1);

- до компетенції загальних зборів учасників належить надання директору, члену дирекції або будь-якій іншій особі, якій повноваження члена дирекції були делеговані, попередньої згоди на вчинення правочинів (укладення, зміну, розірвання договорів або інших угод), витрату коштів або відчуження майна, сума (вартість) якого (их, ї) перевищує 500 000 грн. Під правочином в цьому пункті розуміється один або серія (декілька) правочинів, що укладені між одними й тими ж сторонами або пов'язаними особами, мають аналогічний чи подібний предмет та стосуються одного чи подібного об'єкту (товару, робіт, послуг) (п. 10.5.9);

- до компетенції загальних зборів учасників належить також надання члену дирекції або будь-якій іншій особі, якій повноваження члена дирекції були делеговані, попередньої згоди на укладення, зміну, розірвання, незалежно від суми, зокрема кредитних договорів (п. 10.5.10);

- повноваження, передбачені п.10.5.1, 10.5.2, 10.5.3, 10.5.4, 10.5.5, 10.5.9-10.5.30 статуту, належать до виключної компетенції загальних зборів учасників і не можуть бути передані для вирішення дирекції або іншого органу чи особі товариства (п. 10.6);

- генеральний директор здійснює без довіреності юридично значимі дії, вчиняє та підписує правочини (в т.ч. угоди, договори) після прийнятих дирекцією рішень та будь-які інші документи від імені товариства за умови наявності в необхідних випадах попередньої згоди загальних зборів учасників товариства (п.п. 11.12.1 п. 11.12).

В свою чергу, відповідачем до матеріалів справи було надано копію протоколу № 18 Загальних зборів учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» від 07.11.2013, згідно якого на загальних зборах учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» єдиним учасником вказаного товариства, а саме: ТОВ «Іллічівська зернова компанія» (100% частки) по питанням порядку денного були прийняті наступні рішення:

- вирішено відкрити мультивалютну відновлювальну кредитну лінію ТОВ «Іллічівський зерновий порт» (позичальник) на наступних умовах: встановити максимальний ліміт заборгованост за мультивалютною відновлювальною кредитною лінією в розмірі 13 877 377,00 дол. США, з процентною ставкою 12% у доларах США та 18% річних у гривнях, зі строком дії - до 15.11.2015 (пункт 2);

- надано згоду та уповноважено Генерального директора Горожанкіна А.А. або шляхом видачі нотаріально посвідченої довіреності Бігдана О.В., у відповідності до п.п. 10.5.10 ст. 10 Статуту ТОВ «Іллічівський зерновий порт» забезпечити укладення та підписання від імені ТОВ «Іллічівський зерновий порт», договорів з АТ «Дельта Банк», необхідних для відкриття вищевказаних мультивалютних кредитних ліній, на умовах, визначеним цим протоколом (із визначенням решти умов на власний розсуд) (пункт 3).

Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучено копії меморіальних валютних ордерів про надання кредиту за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 за період з листопада 2013 року по серпень 2014 року, а також реєстр погашень по клієнту ТОВ «Іллічівський зерновий порт» (посвідчений штампом ПАТ «Дельта Банк»), згідно якого ТОВ «Іллічівський зерновий порт» здійснювались погашення кредитних платежів та сплачувались проценти за користування кредитним коштами за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013.

З урахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача, як на особу, яка вказує про наявність обумовлених законом підстав для захисту його порушеного права шляхом визнання правочину недійсним, і наявність таких підстав повинна бути доведена позивачем належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 27.11.2013 між позивачем (позичальником) та відповідачем (кредитором) був укладений договір кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2, який від імені позивача (позичальника) підписано Генеральним директором Горожанкіним А.А., а від імені банку (відповідача) - Заступником голови Ради Директорів Козаченко С.О., а підписи вказаних посадових осіб посвідчені печатками позивача та відповідача.

За умовами укладеного договору, банк зобов'язався надати позичальнику (позивачу) грошові кошти в межах мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 13877377,00 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування, а тому у відповідності до п. 10.5.9, п. 10.5.10, п. 10.6, п.п. 11.12.1 п. 11.12 Статуту (у відповідній редакції, яка діяла на час підписання сторонами оспорюваного правочину) укладення наведеного правочину потребувало прийняття рішення загальними зборами учасників на надання Генеральному директору повноважень на укладення договору, сума за яким перевищувала 500 000,00 грн.

В свою чергу, повноваження Генеральному директору Горожанкіна А.А. на укладення договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі, що перевищують 500 000,00 грн., підтверджуються протоколу № 18 Загальних зборів учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» від 07.11.2013, згідно якого на загальних зборах учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» єдиним учасником вказаного товариства, а саме: ТОВ «Іллічівська зернова компанія» (100% частки) були прийняті рішення про відкриття відновлювальної кредитної лінії щодо отримання кредиту, що перевищує 500 000 грн., а також надано згоду та уповноважено Генерального директора Горожанкіна А.А. забезпечити укладення та підписання від імені ТОВ «Іллічівський зерновий порт», договорів з АТ «Дельта Банк», необхідних для відкриття вищевказаних мультивалютних кредитних ліній, на умовах, визначеним цим протоколом (із визначенням решти умов на власний розсуд).

Враховуючи вищенаведене, доводи апелянта про те, що згоди товариством на укладення договору кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013, за яким сума кредиту складає 13 877 377 дол. США (еквівалент станом на дату укладення - 110 921 874,36 грн.) - не надавалось, і загальні збори учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» з наведених питань не проводились - судом апеляційної інстанції відхиляються як безпідставні та необґрунтовані. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що саме апелянт (позивач) наголошував на тому, що загальні збори учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» щодо надання повноважень Генеральному директору на укладення правочинів, сума яких перевищує 500 000,00 грн. - не проводились, а отже, саме на позивача, як на особу, яка згідно вимог процесуального закону повинна довести свої вимоги за позовом, покладено обов'язок по доведенню вимог належними та допустимими доказами в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України. Проте, позивачем доказів непроведення 07.11.2013 загальних зборів учасників ТОВ «Іллічівський зерновий порт» , оформлених протоколом № 18, - ні суду першої інстанції під час вирішення спору, ні суду апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку надано не було, а отже, позивачем не було доведено свої посилання на зазначену обставину недійсності оспорюваного правочину.

До того ж, суд апеляційної інстанції враховує і те, що відповідачем до матеріалів справи долучено копії меморіальних валютних ордерів про надання кредиту за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013 за період з листопада 2013 року по серпень 2014 року, а також реєстр погашень по клієнту ТОВ «Іллічівський зерновий порт» (посвідчений штампом ПАТ «Дельта Банк»), згідно якого ТОВ «Іллічівський зерновий порт» здійснювались погашення кредитних платежів та сплачувались проценти за користування кредитним коштами за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013, тобто позивачем вчинялись дії на виконання умов договору кредитної лінії № ВКЛ-2010667/2 від 27.11.2013, що свідчить про волевиявлення особи на укладення правочину та настання відповідних правових наслідків підтверджується його схваленням, що узгоджується і з приписами п.3.4 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", згідно якого доказами схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оспорюваний позивачем правочин при його укладенні був спрямований на реальне настання правових наслідків (сторонами вчинено дії на його виконання), він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, оспорюваний договір жодним чином не суперечить приписам п. 10.5.9 Статуту ТОВ «Іллічівський зерновий порт», ст. 92 Цивільного кодексу України, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України з наведених позивачем підстав (згідно заяви про зміну підстав позову) - відсутні.

З огляду на викладене позов ТОВ "Іллічівський зерновий порт" до ПАТ "Дельта Банк" про визнання недійсним договору кредитної лінії № ВКЛ -2010667/2 від 23.11.2013 задоволенню не підлягає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі №910/22339/15 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Іллічівський зерновий порт" на рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі № 910/22339/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.11.2015 по справі № 910/22339/15- залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/22339/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова