ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.02.16р. Справа № 904/10852/15

За позовом приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55", м. Бориспіль Київської області

до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Дніпропетровськ

про визнання договору банківського обслуговування №б/н від 14.07.2011 року недійсним та стягнення 36 875,37 грн. отриманих за договором

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 03.06.2015 року, представник

Від відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 855-О від 07.03.2014 року, юрисконсульт

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Пересувна механізована колона № 55" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про:

- визнання недійсним договір банківського обслуговування №б/н від 14.07.2011 року укладений між приватним акціонерним товариством "Пересувна механізована колона № 55" та публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк";

- стягнення з публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" отримані кошти від договору банківського обслуговування №б/н від 14.07.2011 року у розмірі 36 875,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір банківського обслуговування №б/н від 14.07.2011 року від позивача був укладений головою правління ОСОБА_3. Відповідно до розділу 11 статуту позивача (чинного станом на 14.07.2011 року (затверджений протоколом № 2 від 10.11.2008 року загальними зборами акціонерів позивача та зареєстрований 19.12.2008 року за номером запису: 4000123), правління є виконавчим органом позивача, який здійснює керівництво його поточною діяльністю (п.11.1 статуту позивача). Роботою правління керує голова правління, який має право підписувати договори та інші документи від імені позивача, рішення про укладення яких прийнято уповноваженим органом позивача в межах його компетенції відповідно до положень статуту (п.11.6 статуту позивача). Правлінням, яке діяло у липні 2011 року, рішень з питань укладення з відповідачем оспорюваного договору не приймалося, засідань з цього приводу не проводилося. Таким чином, на думку позивача, голова правління ОСОБА_3 не мав повноважень на укладення з відповідачем спірного договору.

Враховуючи те, що відповідач мав засвідчену копію статуту позивача, він був обізнаний про перевищення головою правління позивача повноважень на укладення оспорюваного договору. Відповідачем було утримано наступні кошти позивача на загальну суму 36 875,37 грн.: 1) плату за дебатування рахунку у період з 12.07.2011 року по 31.12.2013 року у сумі 3 102,00 грн.; 2) винагорода за користування кредитним лімітом у період з 01.04.2012 року по 31.12.2012 року у сумі 2 584,21 грн.; 3) плата за проведення платежу в післяопераційний час у період з 01.07.2011 року по 30.09.2013 року у сумі 1 735,44 грн.; 4) винагорода за користування кредитним лімітом у період з 01.10.2012 року по 31.12.2013 року у сумі 7 535,30 грн.; 5) плата за обслуговування видаткових касових ордерів у період з 01.07.2011 року по 31.12.2012 року у сумі 21 918,42 грн.

26.01.2016 року до господарського суду Дніпропетровської області надано відзив на позовну заяву яким відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі оскільки, враховуючи факт виконання умов договору позивачем з 2011 року, правління позивача було обізнане про укладення договору, заперечень щодо його підписання не висловило, фактично схваливши правочин. Також відповідач зазначає, що позивач приєднався до Умов та правил банківських послуг ще 14.07.2011 року, таким чином останній пропустив строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в даному випадку, тобто позовну давність. Відповідно до ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким днем є день приєднання до Умов та правил банківських послуг 14.07.2011 року, отже позовна давність сплинула 14.07.2014 року. Враховуючи викладене, на думку відповідача. Відсутні правові підстави для визнання недійсним договору (заяви) від 14.07.2011 року.

04.02.2016 року відповідачем залучено до матеріалів справи копія рішення господарського суду Київської області від 15.09.2015 року у справі № 911/209715 про стягнення з приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55" на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 199 990,79 грн. заборгованості за кредитом, 152 392,98 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 101 701,39 грн. пеня, 32 398,64 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, а також 9 729,68 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

10.02.2016 року позивачем надані письмові пояснення щодо початку перебігу позовної давності де вказує, що договір банківського обслуговування № б/н від 14.07.2011 року від позивача був укладений головою правління ОСОБА_3 без відповідних на це повноважень. 02.05.2013 року ОСОБА_3 помер. У зв'язку з цим, належного передання документів, справ до нового керівника не було. Через два місяці помирає акціонер компанії ОСОБА_4, який мав істотну участь корпоративних прав в товаристві та здійснював контроль ним через Загальні збори акціонерів. Його акції були успадковані двома синами, які разом мають відсоток голосів необхідний для будь-якого рішення на Загальних зборів акціонерів. Саме після смерті вказаних осіб у жовтні 2013 року у позивача виникла заборгованість за кредитним лімітом. З 2014 року відповідач почав звертатися з вимогами до позивача про погашення заборгованості. В березні 2015 року відповідач звернувся до позивача про стягнення заборгованості. З приводу вирішення виниклої ситуації в листопаді 2015 року відбулося засідання правління та акціонерів позивача. В процесі обговорення вказаного питання та аналізу всіх господарських документів між сторонами і було виявлено факт відсутності повноважень ОСОБА_3 на укладення договору банківського обслуговування № б/н від 14.07.2011 року.

Провадження у справі було порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24.12.2015 року з призначенням до розгляду на 26.01.2016 року, після чого розгляд справи відкладався до 04.02.2016 року та до 18.02.2016 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2016 року розгляд справи призначено на 22.02.2016 року.

На підставі статті 74-1 Господарського процесуального кодексу України та за клопотаннями приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55" судові засідання 26.01.2016 року та 22.02.2016 року проведено в режимі відеоконференції, проведення яких за ухвалами суду забезпечував господарський суду м. Києва.

У судовому засіданні 22.02.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

14.07.2011 року між акціонерним товариством закритого типу "Пересувна механізована колона № 55", (правонаступником якого є приватне акціонерне товариство "Пересувна механізована колона № 55"), в особі голови правління ОСОБА_3, (далі - клієнт, позивач) та публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк" (далі - банк, відповідач) підписано заяву про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів і відбитка печатки, згідно якої позивач погодився з "Умовами та правилами надання банківських послуг", тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування (а.с.11 том 1).

У заяві про відкриття поточного рахунку від 14.07.2011 року сторони погодили, що відносини між банком і клієнтом можуть вирішуватись як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до договору, так і шляхом обміну інформацією/погодження з банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку (www.privatbank.ua чи інший інтернет-/SMS-ресурс, зазначений банком).

Згідно з п. 3.2.1.1.16 Умов, при укладанні договорів та угод, або вчиненні інших дій, що свідчать про приєднання клієнта до "Умов та правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк/Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі), Банк і Клієнт допускають використання підписів Клієнта у вигляді електронно-цифрового підпису та/або підтвердження через пароль, спрямований Банком через верифікований номер телефону, який належить уповноваженій особі Клієнта з правом "першого" підпису; підписання договорів та угод таким чином прирівнюється до укладання договорів та угод у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. При цьому, як визначено відповідною нормою, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Отже, підписавши заяву про відкриття поточного рахунку та картки зі зразками підписів і відбитка печатки, відповідач приєднався і зобов'язався виконувати умови, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, тарифах, що фактично складають договір банківського обслуговування в цілому.

Згідно заяви від 14.07.2011 відповідачу відкрито поточний рахунок №9032.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Київської області від 15.09.2015 року у справі № 911/2097/15 встановлено, що відповідно до умов договору, який укладений шляхом подання та підписання заяви, клієнту встановлено кредитний ліміт на його поточний рахунок у національній валюті у сумі 4 000,00 грн., що підтверджується довідкою вих. № 08.7.0.0.0/19 від 21.04.2015 року про розмір встановлених кредитних лімітів. У подальшому, як вбачається з вказаної довідки, 27.02.2012 року, 01.03.2012 року, 04.02.2013 року, 04.03.2013 року, 12.07.2013 року встановлений клієнту кредитний ліміт змінювався зокрема, станом на 12.07.2013 року встановлений у розмірі 200 000,00грн. Судом встановлено, клієнту протягом періоду дії договору надавались кредитні кошти шляхом дебетування поточного рахунку, що підтверджується випискою з рахунку №9032 за період з 14.07.2011 року по 14.09.2015 року.

Також судом встановлено що, клієнт свої зобов'язання за договором банківського обслуговування від 14.07.2011 року перед ПАТ КБ "Приватбанк" у повному обсязі не виконував, в зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом у сумі 199 990,79 грн., процентами за користування кредитом у сумі 152 392,98 грн., комісією за користування кредитом (винагорода банку) у сумі 32 398,64грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 15.09.2015 року у справі № 911/2097/15 стягнуто з приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55" на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" заборгованість за кредитом у сумі 199 990,79 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 152 392,98 грн., пеня у сумі 101 701,39 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом у сумі 32 398,64 грн., а також 9 729,68 грн. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Відповідно до розділу 11 статуту приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55" (чинного станом на 14.07.2011 року (затверджений протоколом № 2 від 10.11.2008 року загальними зборами акціонерів позивача та зареєстрований 19.12.2008 року за номером запису: 4000123), правління є виконавчим органом позивача, який здійснює керівництво його поточною діяльністю (п.11.1 статуту). Роботою правління керує голова правління, який має право підписувати договори та інші документи від імені позивача, рішення про укладення яких прийнято уповноваженим органом позивача в межах його компетенції відповідно до положень статуту (п.11.6 статуту позивача).

На думку позивача голова правління ОСОБА_3 не мав повноважень на укладення з відповідачем спірного договору. Відсутність рішень правління, яке діяло у липні 2011 року, з питань укладення з відповідачем оспорюваного договору, свідчить про недійсність спірного договору, що є підставою для звернення з позовом до суду.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту (ст.1055 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.345 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

В силу ст.1069 Цивільного кодексу України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Статтею 633 Цивільного кодексу України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ст.638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України закріплений принцип свободи договору. Як встановлено її положеннями, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Факт укладення договору було підтверджено сторонами шляхом прийняття до виконання його Умов (розташованих на сайті банку www.privatbank.ua та http://client-bank.privatbank.ua): відповідач приймав і зараховував на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконував розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка, проводив інші операції за рахунком, надавав грошові кошти (кредит) позивачу в межах встановлених лімітів та на умовах, розташованих на сайті банку.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до пункту 11.1 Статуту, в редакції 2008 року, що діяла на момент укладення спірного договору, приватного акціонерного товариства "Пересувна механізована колона № 55" (далі - Статут) правління є виконавчим органом товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю. Правління є підзвітним Зборам Акціонерів і ОСОБА_5 та організовує виконання їх рішень.

Правління призначається за рішенням Зборів у кількості 5 осіб терміном на три роки. До складу Правління входять голова Правління та члени правління. Збори обирають голову Правління (п. 11.2 Статуту).

Згідно з п. 11.3 Статуту до компенсації правління належить всі питання діяльності ОСОБА_5, крім тих, що віднесені до компетенції інших органів ОСОБА_5. До виключної компетенції Правління належить прийняття рішень про укладення правочинів ОСОБА_5, окрім правочинів, що потребують попереднього погодження ОСОБА_5, які передбачають купівлю, продаж або відчуження нерухомого майна ОСОБА_5, передачу нерухомого майна в заставу, оренду, укладення позик та кредитних договорів на суму, що перевищує 25 відсотків балансової вартості активів ОСОБА_5 за даними останньої річної фінансової звітності ОСОБА_5.

Питання, що належать до виключної компетенції Правління, не можуть бути передані на одноособовий розгляд Голови Правління (п.11.4 Статуту).

Відповідно до п.11.6 Статуту роботою Правління керує голова Правління, який має право:

- без довіреності представляти інтереси ОСОБА_5 та вчиняти від його імені юридичні дії в межах компетенції, визначеної Статутом;

- приймати рішення про укладення правочинів на суму, що не перевищує 10% балансової вартості активів ОСОБА_5 за даними останньої річної фінансової звітності ОСОБА_5.

В п.3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що за приписами абзацу першого частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України зобов'язано орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Відповідно до п.3.4 вказаної Постанови, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як встановлено господарським судом Київської області, банком протягом періоду дії договору надавались кредитні кошти шляхом дебетування поточного рахунку, що підтверджується випискою з рахунку №9032 за період з 14.07.2011 року по 14.09.2015 року.

Крім того, відповідно до Балансу на 01.01.2011 року (а.с. 122 том 1) договір банківського обслуговування не перевищує 25 відсотків балансової вартості активів ОСОБА_5 у зв'язку з чим укладення спірного договору не належить до виключної компетенції Правління.

Пунктом 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що у силу припису статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами недійсність договору банківського обслуговування № б/н від 14.07.2011 року, з урахуванням викладеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо застосування позовної давності суд вважає зазначити наступне.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (абзаци перший, другий підпункту 2.2 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи, що позивачем не доведено порушення його охоронюваних законом прав, суд не вбачає підстав для розгляду заяви відповідача щодо застосування позовної давності.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись статтями 4, 32-34, 36, 43-44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.02.2016 року.

Суддя ОСОБА_6