КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2016 р. Справа№ 910/25921/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Чорної Л.В.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання: Огірко А.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2015

у справі №910/25921/15 (Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління-9"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит"

про визнання недійсними окремих положень договору

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління-9" до Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" про визнання недійсними окремих положень договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 у справі №910/25921/15 в задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління-9" відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9", звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва в повному обсязі та прийняти нове рішення, яким визнати недійсним п. 4.4 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №62ю/2010/05-262/2-1, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Банк Національний кредит" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лубенське ШБУ № 9" 07 жовтня 2010.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів ЧорноїЛ.В. та Кропивної Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 прийнято вказану апеляційну скаргу до провадження, розгляд справи призначено на 03.02.2016.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.02.2016 розгляд справи №910/25921/15 відкладено на 17.02.2016.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку перебуванням останнього в іншому судовому засіданні.

З такими доводами, колегія суддів погодитись не може, оскільки згідно зі статтею 28 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Представниками сторін у справі можуть бути особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю.

Слід зазначити, що Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) не обмежує кількості представників, яких може призначити одна особа, а стаття 77 ГПК України надає суду право, а не зобов'язує його відкласти розгляд справи в разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу.

У судове засідання 17.02.2016 представники сторін не з'явились.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники відповідача не скористалися своїми правами, передбаченими ст. 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників третьої особи.

Відповідно до статті 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

07.10.2010 між ПАТ "Банк Національний кредит" (кредитор) та ТОВ "Лубенське Шляхово-Будівельне Управління №9" (позичальник) укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №62ю/2010/05-262/2-1, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, зі сплатою 25% річних в межах максимального ліміту заборгованості до 7680000 грн., зі строком повернення до 28.09.2011.

Договором про внесення змін №14 від 30.12.2014 до кредитного договору сторони виклали кредитний договір у новій редакції, якою встановили максимальний ліміт заборгованості в розмірі 6730000 грн., відсоткову ставку за користування кредитними коштами в розмірі 30% річних та кінцевим терміном повернення кредиту 26.12.2015.

Статтею 3 кредитного договору (п.п.3.1-3.4) сторони визначили права та обов'язки сторін.

Пунктом 4.4 кредитного договору у редакції Договору про внесення змін №14 від 31.12.2014 визначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених пп. 3.3.2 - 3.3.17 цього договору, порушення позичальником або третьою особою, з якою укладений договір забезпечення виконання зобов'язань за кредитом, умов договорів, визначених п. 1.3. цього договору, протягом більше 15 (п'ятнадцяти) днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився та, відповідно, позичальник зобов'язаний не пізніше наступного робочого дня, погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, комісії та нараховані штрафні санкції. Після повної погашення заборгованості позичальника за цим договором, дія договору припиняється.

Згідно статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Нормами статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Позивач посилається на те, що пункт 4.4 кредитного договору передбачає право банку припинити договір шляхом одностороннього розірвання договору, що суперечить загальним підставам і порядку зміни та розірвання договорів, визначених ст. ст. 651-654 ЦК України, оскільки наведеними нормами передбачено можливість встановлення права сторони правочину на односторонню відмову від договору.

Положеннями ст. 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. (ч. 2). У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3).

Відповідно до статті 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Частиною 4 статті 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" визначено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Як вбачається з тексту кредитного договору, укладеного між сторонами, а саме спірного пункту 4.4, вказаним пунктом кредитного договору не встановлено права Банку на односторонню відмову від договору або зміну його умов, а лише визначено наслідки для позичальника, зумовлені невиконання позивачем своїх зобов'язань за спірним кредитним договором, зокрема щодо сплати нарахованих процентів, повернення траншів кредиту, інформування Банку про фінансовий стан позичальника, надання Банку визначених договором документів та інші обов'язки. У випадку невиконання визначених договором зобов'язань позивачем, згідно спірного пункту договору для позичальника настають певні наслідки, зокрема обов'язок дострокового повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів, передбачених договором.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірний пункт 4.4 договору не наділяє Банк правом одностороннього припинення дії договору або зміни його умов і не суперечить вимогам ст..ст.651-654 ЦК України.

Безпідставні також посилання позивача на невідповідність спірного пункту таким засадам цивільного законодавства як добросовісність, розумність, справедливість, встановлених п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України з огляду на наступне.

Пунктом. 6 ч. 1 статті 3 ЦК України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи спірний договір укладено між сторонами без заперечень та зауважень, договір виконувався сторонами, про що свідчить отримання кредитних коштів позивачем. Сторонами неодноразово, у відповідності до вимог чинного законодавства, за спільною згодою вносились зміни і доповнення до вказаного договору шляхом укладання відповідних угод. Вказані угоди, які кредитний договір підписані уповноваженими представниками сторін, в тому числі і позивача.

Доказів незгоди з умовами вказаного договору (додаткових угод) зі сторони позивача, зокрема щодо несправедливості, недобросовісності позивачем не надано, більше того представник позивача підписав вказаний договір, при цьому повністю ознайомився з його змістом, зокрема і з положеннями п.4.4 кредитного договору.

У випадку незгоди з умовами вказаного договору, позивач, вправі був відмовитися від підписання договору чи вимагати внесення змін у спірні положення договору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтями 32, 33 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 у справі №910/25921/15.

Керуючись ст. ст 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лубенське шляхово-будівельне управління №9" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 у справі №910/25921/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.11.2015 у справі №910/25921/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/25921/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Чорна

Л.В. Кропивна