ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016р. Справа№ 914/192/16

Суддя господарського суду Львівської області, ОСОБА_1 розглянувши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Інплейс Аеро" (м. Київ)

до відповідача: Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені ОСОБА_2 (м. Львів)

про: стягнення 86829,01 грн. суми основного боргу, 18.271,80 грн. пені, 1129,83 грн. 3% річних та 1882,01 грн. інфляційних втрат

Суддя: Пазичев В.М.

При секретарі: Черменєвій В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_3 довіреність б/н від 27.10.2015 року.

від відповідача: Не зявився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Інплейс Аеро" (м. Київ) до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені ОСОБА_2 (м. Львів) про стягнення 86829,01 грн. суми основного боргу, 18271,80 грн. пені, 1129,83 грн. 3% річних та 1882,01 грн. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.01.2016 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 03.02.2016 року. Ухвалою суду від 03.02.2016 року розгляд справи відкладено до 11.02.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 11.02.2016 року розгляд справи відкладено до 18.02.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 18.02.2016 року розгляд справи відкладено до 23.02.2016 року, в звязку з відсутністю представника відповідача.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 20.01.2016 року, про відкладення від 03.02.2016 року, від 11.02.2016 року, від 18.02.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

03.02.2016 року за вх. № 4514/16 позивач подав клопотання про долучення додаткових доказів до матеріалів справи.

11.02.2016 року за вх. № 5700/16 позивач подав письмові пояснення по справі.

18.02.2016 року за вх. № 6589/16 позивач подав письмові пояснення по справі.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 20.01.2016 року, про відкладення від 03.02.2016 року, від 11.02.2016 року, від 18.02.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду справи, що підтверджується копією Списку № 168 згрупованих внутрішніх поштових відправлень рекомендованих листів 18.02.2016 року, а явка відповідача була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

03.02.2016 року за вх. № 4515/16 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

17.02.2016 року за вх. № 6582/16 відповідач подав письмові пояснення по справі.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну та резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 23.03.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 25 вересня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНПЛЕЙС АЕРО» (надалі позивач) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» імені ОСОБА_2» (надалі відповідач), був укладений Договір поставки товарів № ОД/2013/09/25/4 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. даного Договору, Постачальник (позивач) бере на себе зобов'язання постачати товари господарського-побутового призначення (надалі Товар), згідно заявок Покупця (відповідача), а Покупець бере на себе зобов'язання прийняти Товар та оплатити його вартість на умовах Договору № ОД/2013/09/25/4 від 25 вересня 2013 року.

Відповідно до п. 2.4. Договору, розрахунки за кожну поставлену партію Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець проводить оплату за поставлену партію Товару не пізніше ніж 10 робочих днів з моменту поставки товару.

Позивач зазначає, що, як вбачається з п. 2.5. Договору, зобов'язання Покупця по оплаті отриманої партії Товару вважається виконаним з моменту зарахування коштів на поточний рахунок Постачальника в банківській установі. На час звернення з позовом відповідач не здійснив вчасний розрахунок за поставлені товари.

Позивач наголошує, що виконав свої обов'язки за Договором у повному обсязі. Претензій щодо якості чи кількості поставленого Товару та оформлення товаро-супровідних документів, передбачених Договором, не надходило.

Як вбачається із ОСОБА_3 звірки взаємних розрахунків, станом за період 01.04.2015 року - 01.12.2015 року, Державне підприємство «Міжнародний аеропорт « Львів» імені ОСОБА_2» повинно сплатити на користь ТОВ «ІНПЛЕЙС АЕРО» суму поставленого несплаченого Товару в розмірі 86829 (вісімдесят шість тисяч вісімсот двадцять дев'ять) гривень 01 коп.

03.12.2015 р. позивач по справі направив на адресу відповідача грошову вимогу з вимогою оплатити за поставлений товар. Проте, відповідач жодним чином не намагався залагодити конфлікт в добровільному, позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 Господарського кодексу України, боржник який прострочив виконання господарського зобов'язання, відповідає перед кредитором (кредиторами) за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково виникла після прострочення.

Згідно із ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати свої відносини, крім випадків коли в актах законодавства наявна пряма заборона від передбачених ними положень або якщо обов'язковість сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст, 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язується оплатити товар після його прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів ( робіт, послуг).

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 9 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України від 29.04.1994 р. № 02-5/293 «Про деякі питання практики застосування майнової відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань», відсотки за користування чужими коштами є сплатою саме за користування чужими коштами, а не санкцією за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань.

Як вбачається із вищесказаного, відповідач покладені на себе зобов'язання не виконав, відповідно до вимог чинного законодавства та умов Договору (а саме в частині взятих на себе зобов'язань, передбачених розділом 5 та 6 даного Договору).

Згідно ч. 1 ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України, зобов'язання, зокрема припиняються виконанням, проведеним належним чином, відповідач свої обов'язки не виконав, чим порушив свої обов'язки за Договором.

Відповідно до п. 1.1 Договору № ОД/2013/09/25/4 від 25.09.2013 р. (надалі - договір) Постачальник бере на себе зобов'язання постачати товари господарсько-побутового призначенця, надалі - Товар, згідно заявок покупця, а Покупець бере на себе зобов'язання прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даного Договору. Керуючись п. 4.3. Договору, Покупець прийняв належним чином поставлений товар Постачальником, тому, що претензій щодо кількості та якості прийнятого товару Покупець не надавав. Оскільки Покупець прийняв такий товар та використав його в своїй господарській діяльності він підлягає оплаті в порядку визначеному п.2.4. Договору.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Позивач зазначає, що замовляючи у позивача поставку товару, а в подальшому прийнявши його та не заявляючи жодних претензій щодо кількості та якості поставленого товару, сторони в двосторонньому порядку (про що свідчить підписання позивачем та відповідачем видаткових накладних), належним чином виконуючи умови п. 7.1. Договору, в письмовому вигляді, за обопільною згодою погодили збільшення ціни Договору. Також позивач звертає увагу суду на той факт, що ініціювання постачання товару належить Відповідачу, оскільки здійснення поставки товару залежить виключно від волі Замовника. Адже замовлення товару є не обов'язком, а правом відповідача згідно умов Договору.

Ст.ст. 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами пункту 2 статті 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до статті 670 Цивільного кодексу України, якщо продавець передав покупцеві більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний повідомити про це продавця. Якщо в розумний строк після одержання такого повідомлення продавець не розпорядиться товаром, покупець має право прийняти весь товар, якщо інше не встановлено договором.

Якщо покупець прийняв більшу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, він зобов'язаний оплатити додатково прийнятий товар за ціною, встановленою для товару, прийнятого відповідно до договору, якщо інша ціна не встановлена за домовленістю сторін.

Позивач наголошує, що твердження відповідача щодо того, що позивачем не надсилалась вимога щодо оплати товару є неправдивими, оскільки 03.12.2015 р. нами була направлена на адресу Відповідача грошова вимога (докази відправлення подавались суду як додатки до позовної заяви) щодо оплати товару, проте відповідач проігнорував виконання наших законних вимог, що змусило нас звернутися за захистом своїх порушених прав до суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; зобов'язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; первинний документ -документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Стаття 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зазначає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми): дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб. відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, на думку позивача, як видно із сутності видаткових накладних, вказані документи містять необхідну доказову силу в порядку ст. 32, 33 ПІК України, а саме дані накладні підписані та скріплена печаткою відповідача, також у даних накладних є пряме посилання на Договір.

Відповідно до п. 8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали і підписали ці документи. З огляду па зазначене, відповідальність за неправильність оформлення накладних полягає як на позивача, так і на відповідача.

Позивач звертає увагу на те, що позивачем дана правильність оформлення документів не порушена, в порядку доказовості доведена (подані документи), Відповідачем, в свою чергу, правильність не спростована.

Отже, за твердженням позивача, довіреність не є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, вона не відноситься до розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язок ведення і зберігання яких передбачений правилами ведення податкового обліку.

Також, позивач зазначає, що відповідачем поставлений Товар було прийнято про це свідчить те що, осатаній включив даний Товар до суми податкового кредиту, відповідно позивач надав відповідачеві податкові накладні.

Також, позивач звертає увагу на той факт, що відповідач здійснив часткову оплату основного боргу, по спірним накладним, що в свою чергу підтверджує факт отримання відповідачем товару.

Отже, відповідачем дійсно був отриманий Товар, який був поставлений позивачем, про що свідчать видаткові накладні, які підписані та скріплені печаткою відповідача, а також те, що даний Товар відповідач прийняв та включив до суми податкового кредиту та сплатив частково суму вартості прийнятого Товару.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 25 вересня 2013 року між відповідачем та позивачем укладено Договір поставки товарів № ОД/2013/09/25/4, згідно якого, позивач бере на себе зобов'язання постачати товари господарсько-побутового призначення, згідно заявок відповідача, а відповідач бере на себе зобов'язання прийняти товар та оплатити його вартість на умовах даного договору.

Згідно п. 1.2 Договору, асортимент, кількість та ціна товару визначається сторонами на кожну партію окремо. Документом, що підтверджує виникнення замовлення на кожну окрему партію Товару є заявка покупця, що надсилається Постачальником факсом, або будь-яким іншим зручним для Сторін способом.

Відповідно до вимог п. 2.2 Договору - постачальник залишає за собою право проводити зміну ціни товару, про що повідомляє Покупця за два тижні до такої зміни. При цьому ціна товару вважається зміненою з моменту отримання постачальником письмового погодження такої зміни ціни Покупцем.

Відповідно до п. 7.1 Договору, дійсними та обов'язковими для Сторін є виключно ті зміни і доповнення, які вони підготували за обопільною згодою в письмовому виді і які підписані повноважними представниками Сторін. Усі зміни і доповнення до даного Договору, а також додатки до нього, є його невід'ємною частиною.

З врахуванням вищезазначених вимог Договору в подальшому сторонами вносились зміни до Договору шляхом укладення додаткових угод.

Відповідач звертає увагу на те, що згідно Додаткової угоди № 4 від 13.03.2015 року до Договору на поставку товарів від 25.09.2013 року № ОД/2013/09/25/4, сторони вирішили викласти п. 2.3 Розділу «Ціна товару та порядок взаєморозрахунків» в наступній редакції: «Орієнтовна вартість Договору становить 950000,00 грн. в т.ч. ПДВ 20 %. Фактична вартість Договору складається з вартостей партій Товару, що поставляється на умовах даного Договору та протягом терміну його дії та не може перевищувати орієнтованої вартості Договору».

В свою чергу, відповідачем проведено оплату за поставлений товар в межах ціни договору - 948944,40 грн., однак позивач, не зважаючи на це, в односторонньому порядку і надалі здійснював поставку та з виставлянням ціни за товар.

Відповідно до вимог ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках та на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до вимог ст.691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі - продажу.

Відтак, за твердженням відповідача, виходячи із Додаткової угоди № 4 від 13.03.2015 року у відповідача відсутнє зобов'язання щодо оплати за цим Договором, оскільки ціна договору визначена в межах 950000,00 грн.

В даному випадку відповідач вважає, що для врегулювання договірних відносин щодо надлишкового товару, вартість якого є поза дією даного Договору, необхідно керуватись загальними засадами та принципами передбаченими законодавством.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений момент пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не впливає із договору або актів цивільного законодавства.

Щодо договірних зобов'язань щодо товару, який є поза дією вищезазначеного договору, на думку відповідача, не визначено строк його виконання, тому позивач зобов'язаний застосовувати вимоги ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України в частині пред'явлення вимоги Відповідачу щодо виконання зобов'язань. Однак, позивачем не встановлювались строки виконання таких зобов'язань та не пред'являлась вимога, ще до здійснення претензійно-позовної роботи.

В даному випадку, строк виконання зобов'язань не було встановлено, тому, за таких обставин, сторона (позивач) може вимагати його виконання у будь-яких час, при цьому виконання вимог повинно здійснюватись у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тому за таких обставин пред'явлення позовної заяви про стягнення сум є передчасним.

З приводу нарахування пені відповідач зазначає, що, відповідно до вимог п. 6.3 Договору, за порушення терміну розрахунків за поставлений товар, покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,5 % від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення.

З долученим розрахунком відповідач не погоджується, виходячи із того, що відповідно до вимог ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до вимог п. 2.4 Договору, розрахунки за кожну поставлену партію товару здійснюються Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець проводить оплату за поставлену партію товару не пізніше ніж 10 робочих днів з моменту поставки товару.

Відповідач звертає увагу на те, що із розрахунку суми пені щодо суми боргу 317,52 грн. вбачається, що нарахування штрафних санкцій здійснено більше ніж за шість місяців від дня коли зобов'язання могло бути виконане та початок розрахунку такої санкції здійснено не з дати коли зобов'язання мало бути виконано (21.04.2015 року - дата отримання товару, а дата, коли зобов'язання мало бути виконано починається, у відповідності до вимог п. 2.4 Договору, після спливу 10 денного строку з дати отримання). Слід зазначити, що не врахування п. 2.4 Договору при розрахунку пені має місце по всіх сумах боргу, що в загалом призвело до неправильного розрахунку пені.

На думку відповідача, з наведеного вбачається, що вимога позивача щодо стягнення коштів (в т.ч. стягнення 3% річних, інфляційних витрат та суми пені) є безпідставною та передчасною.

Відповідач зазначає, що, як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на поставку товару згідно видаткових накладних (№ 39 від 21.04.2015 року, № 64 від 07.2015 року, №72 від 27.07.2015 року, № 68 від 27.07.2015 року, № 66 від 27.07.2015 року, № 73 від 27.07.2015 року, № 67 від 27.07.2015 року, № 69 від 27.07.2015 року, № 74 від 25.08.2015 року), що підписані представником позивача та працівниками складу ВМТП відповідача, на загальну суму товару - 86 829,01 грн. (сума поза дією Договору).

Відповідач зазначає, що здійснення такої поставки товару не відповідає вимогам Договору №ОД/2013/09/25/4 від 25.09.2013 р. та Додаткової угоди № 4 від 13.03.2015 року, оскільки уповноваженими сторонами даного Договору у письмовій формі не оформлялось змін та доповнень до Договору.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

З приводу зазначеного, відповідач звертає увагу на те, що позивачем належних та допустимих доказів про отримання заявок від уповноваженої особи відповідача про подальше отримання товару суду не надано, тому з тих підстав не можна вважати, що така поставка здійснювалась в межах дії даного Договору.

Відповідач зазначає, що фактично працівниками складу ВМТП відповідача отримано матеріальних цінностей (товарів) згідно вищезазначених видаткових накладних на загальну суму 86829,01 грн.

За таких обставин відповідач вважає, що поставлений товар у такий спосіб підлягає поверненню або необхідно для врегулювання таких відносин керуватись загальними правилами, передбаченими законодавством, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений момент пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не впливає із договору або актів цивільного законодавства.

Щодо договірних зобов'язань щодо товару, який є поза дією вищезазначеного Договору невизначено строк його виконання, тому застосовуються вимоги ч. 2 ст.530 Цивільного кодексу України в частині пред'явлення вимоги відповідачу щодо виконання зобов'язань.

Враховуючи вищезазначене, на думку відповідача, не можуть бути задоволені вимоги щодо стягнення пені, 3%- річних, інфляційних витрат, оскільки відповідач переконаний, що строк виконання будь-яких зобов'язань по відношенню до товару на загальну суму 86829,01 грн. ще не настав, тому в тій частині позовні вимоги не можуть бути задоволенні.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст. 193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Більш того, ч. 1 та ч. 2 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, що не було виконано Відповідачем.

За таких обставин, з наведених вище актів цивільного законодавства України випливає обов'язок покупця оплатити товар за ціною, на умовах, в строк та в порядку, передбаченому Договором купівлі-продажу, після прийняття товару, а продавець має право вимоги від покупця оплати товару в повному обсязі.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 25 вересня 2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНПЛЕЙС АЕРО» (надалі позивач) та Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Львів» імені ОСОБА_2» (надалі відповідач), був укладений Договір поставки товарів № ОД/2013/09/25/4 (надалі Договір).

Відповідно до п. 1.1. даного Договору, Постачальник (позивач) бере на себе зобов'язання постачати товари господарського-побутового призначення (надалі Товар), згідно заявок Покупця (відповідача), а Покупець бере на себе зобов'язання прийняти Товар та оплатити його вартість на умовах Договору № ОД/2013/09/25/4 від 25 вересня 2013 року.

Відповідно до п. 2.4. Договору, розрахунки за кожну поставлену партію Товару здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника. Покупець проводить оплату за поставлену партію Товару не пізніше ніж 10 робочих днів з моменту поставки товару.

Як вбачається з п. 2.5. Договору, зобов'язання Покупця по оплаті отриманої партії Товару вважається виконаним з моменту зарахування коштів на поточний рахунок Постачальника в банківській установі. На час звернення з позовом відповідач не здійснив вчасний розрахунок за поставлені товари.

Відповідно до вимог п. 2.2 Договору - постачальник залишає за собою право проводити зміну ціни товару, про що повідомляє Покупця за два тижні до такої зміни. При цьому ціна товару вважається зміненою з моменту отримання постачальником письмового погодження такої зміни ціни Покупцем.

З врахуванням вимог Договору, в подальшому сторонами вносились зміни до Договору шляхом укладення додаткових угод.

Згідно Додаткової угоди № 4 від 13.03.2015 року до Договору на поставку товарів від 25.09.2013 року № ОД/2013/09/25/4, сторони вирішили викласти п. 2.3 Розділу «Ціна товару та порядок взаєморозрахунків» в наступній редакції: «Орієнтовна вартість Договору становить 950000,00 грн. в т.ч. ПДВ 20 %. Фактична вартість Договору складається з вартостей партій Товару, що поставляється на умовах даного Договору та протягом терміну його дії та не може перевищувати орієнтованої вартості Договору».

В свою чергу, відповідачем проведено оплату за поставлений товар в межах ціни Договору - 948944,40 грн., однак позивач, не зважаючи на це, надалі здійснював поставку та з виставлянням ціни за товар.

Відповідно до вимог ст. 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках у на умовах встановлених договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною встановленою у договорі купівлі - продажу.

Відповідач зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на поставку товару згідно видаткових накладних № 39 від 21.04.2015 року, № 64 від 07.2015 року, №72 від 27.07.2015 року, № 68 від 27.07.2015 року, № 66 від 27.07.2015 року, № 73 від 27.07.2015 року, № 67 від 27.07.2015 року, № 69 від 27.07.2015 року, № 74 від 25.08.2015 року, що підписані представником позивача та повноважними представниками відповідача, працівниками складу ВМТП відповідача, на загальну суму товару - 86829,01 грн., що перевищує суму Договору.

Відповідач зазначає, що здійснення такої поставки товару не відповідає вимогам Договору № ОД/2013/09/25/4 від 25.09.2013 р. та Додаткової угоди № 4 від 13.03.2015 року, оскільки уповноваженими сторонами даного Договору у письмовій формі не оформлялось змін та доповнень до Договору.

Відповідач зазначає, що фактично працівниками складу ВМТП відповідача отримано поза дією Договору матеріальних цінностей (товарів), згідно вищезазначених видаткових накладних на загальну суму 86829,01 грн.

Оскільки сторонами визнано, що Орієнтовна вартість Договору становить 950000,00 грн., а відповідачем проведено оплату за поставлений товар в межах ціни Договору - 948944,40 грн. (тобто, на 1055,60 грн. менше від Орієнтовної вартості Договору), тому суму боргу в розмірі 317,52 грн., що виникла на підставі накладної № 39 від 21.04.2015 року, слід вважати, що виникла на підставі Договору, внаслідок чого, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача пеня у розмірі 88,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 12,01 грн. та 3% річних у розмірі 6,26 грн.

Щодо боргу, який виник на підставі накладних № 64 від 07.2015 року, №72 від 27.07.2015 року, № 68 від 27.07.2015 року, № 66 від 27.07.2015 року, № 73 від 27.07.2015 року, № 67 від 27.07.2015 року, № 69 від 27.07.2015 року, № 74 від 25.08.2015 року, що підписані представником позивача та працівниками складу ВМТП відповідача, на загальну суму товару - 86511,49 грн., факт отримання Товару по яких підтверджено відповідачем, то відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права», якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується, що, зокрема, також зазначено у постанові Вищого господарського суду України від 28.02.2012 р. N 5002-8/481-2011.

Тому, загальні положення ч. 2 ст. 530 ЦК України не можуть бути застосовані в даному випадку до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин купівлі-продажу, чітко встановлений спеціальною нормою права ст. 692 ЦК України, відповідно до якої, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Оскільки інший строк оплати товару сторонами у видаткових накладних встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем одразу після отримання товару.

Крім того, по сумі боргу в розмірі 86511,49 грн. з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1870,40 грн. інфляційних втрат та 1104,44 грн. - 3% річних.

Однак, стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

В той же час, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погодження сторонами відповідальності постачальника у вигляді пені за порушення виконання ним грошового зобов'язання з оплати поставленого товару, щодо суми боргу в розмірі 86511,49 грн., що виникла у відповідача поза межами Договору. Таким чином, підстави для стягнення пені в цій частині відсутні.

Отже, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення основний борг в розмірі 86829,01 грн., пеня у розмірі 88,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 1882,41 грн. та 3% річних у розмірі 1110,70 грн.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Належних доказів наявності передбачених законом чи договором підстав для звільнення відповідача від відповідальності суду не надано.

На час розгляду справи, відповідач не подав докази погашення боргу в повному обсязі, позовні вимоги не спростував, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

Враховуючи, що позивачем представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження частини своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги визнав частково, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інплейс Аеро" до Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені ОСОБА_2 про основний борг в розмірі 86829,01 грн., пеня у розмірі 88,87 грн., інфляційні втрати у розмірі 1882,41 грн. та 3% річних у розмірі 1110,70 грн. інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 1 від 05.01.2016 року на суму 1621,70 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Львів" імені ОСОБА_2 (79000, м. Львів, Аеропорт ЦА, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інплейс Аеро" (03146, м. Київ, вул. Гната Юри, 9, кім. 230, ) 86829 (вісімдесят шість тисяч вісімсот двадцять девять) грн. 01 коп. суми основного боргу, пеня у розмірі 88 (вісімдесят вісім) грн. 87 коп., інфляційні втрати у розмірі 1882 (одна тисяча вісімсот вісімдесят дві) грн. 41 коп., 3% річних у розмірі 1110 (одна тисяча сто десять) грн. 70 коп. та 1348 (одна тисяча триста сорок вісім) грн. 67 коп. судового збору.

3. В решті частині позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати, в порядку ст. 116 ГПК України, після набрання рішенням законної сили.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.02.2016 року