КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" лютого 2016 р. Справа№ 909/576/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 - представник

від відповідача: Голобородько О.С. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 14.09.2015р.

у справі № 909/576/15 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк"

про стягнення 59 690, 88 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" про стягнення 59 690, 88 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 14.09.2015 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідач всупереч договору та вимог Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" не здійснив розрахунково-касове обслуговування позивача, не видав грошові кошти на першу вимогу позивача.

Апелянт зазначає, що суд при винесенні оскаржуваного рішення прийшов до хибного висновку, що позивач не надавав відповідачу доручення, що міститься в розрахунковому документі, та не надав відповідачу жодного з визначених у п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" розрахункових документів, які відповідач мав би виконати.

Ухвалою від 11.11.2015 року порушено апеляційне провадження у справі та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

21.01.2016 року в судовому засіданні на підставі ст. 77 оголошено перерву до 11.02.2016 року.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне:

03.03.2007 між ВАТ "Всеукраїнський акціонерний банк", найменування якого було змінено в зв'язку з набуттям чинності Законом України "При акціонерні товариства" на Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк" (ПАТ "ВіЕйБі Банк") та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір про відкриття банківського рахунку та здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Згідно умов договору банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті НОМЕР_1 та зобов'язувався здійснювати розрахунково-касове обслуговування клієнта відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Відповідно до пунктів 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3 договору банк зобов'язаний належним чином виконувати умови договору; своєчасно здійснювати розрахункові операції, приймання та видачу готівки відповідно до чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України; виконувати доручення клієнта, що містяться в розрахунковому документі, у строки, зокрема, в національній валюті: в день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу банку та не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після закінчення операційного часу або того ж дня за бажанням клієнта та у разі наявності у банку технічної можливості за окрему плату, зазначену в додатку № 1 до договору.

Пунктом 2.1.8 договору зазначено, що банк зобов'язаний нараховувати проценти за користування вільними коштами клієнта та зараховувати їх на поточний рахунок клієнта.

Згідно з пунктом 3.1.1 договору банк має право використовувати кошти клієнта, які зберігаються на рахунку, гарантуючи їх наявність та своєчасне проведення операцій відповідно чинного законодавства України та нормативно-правових актів Національного банку України.

Договором встановлено, що він укладений на невизначений строк, набуває чинності з дня його підписання (п. 6.1 договору).

Враховуючи вищеперелічене, станом на час розгляду справи договір є чинним, у встановленому законом порядку не розривався, недійсним не визнавався, докази протилежного матеріали справи не містять.

Позивачем було зазначено, що 27.03.2015 він звернувся до банку з вимогою про видачу грошових коштів в розмірі 48200,00 грн. згідно чеку, але банк не виконав вказаної вимоги у строки, передбачені умовами п. 2.1.3 договору.

27.03.2015 позивач звернувся до банку з письмовою заявою про видачу грошових коштів в сумі 48200,00 грн., однак відповіді не отримав.

З огляду на наведене, позивач вважає, що відповідач всупереч умов договору, зокрема пункту 2.1.3, та вимог Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" не здійснив розрахунково-касове обслуговування позивача, а саме: не видав грошові кошти в розмірі 48200,00 грн. на першу вимогу позивача, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 48200,00 грн., а також, з огляду на затримку видачі банком спірних грошових коштів, позивач вважає, що має право додатково на стягнення з відповідача 192,80 грн. 3% річних, 6748,00 грн. інфляційних нарахувань та 4550,08 грн. пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 3 ст. 1068 ЦК України визначено, що банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 2.1.3 договору банк зобов'язаний виконувати доручення клієнта, що містяться в розрахунковому документі, у строки, в національній валюті: в день його надходження, якщо документ надійшов протягом операційного часу банку та не пізніше наступного робочого дня, якщо документ надійшов після закінчення операційного часу або того ж дня за бажанням клієнта та у разі наявності у банку технічної можливості за окрему плату, зазначену в додатку № 1 до цього договору.

Статтею 4 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі. Види безготівкових розрахунків визначаються законами та прийнятими на їх основі нормативно-правовими актами Національного банку України.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Згідно з п.п. 1 п. 21.1 статті 21 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено наступні види розрахункових документів, за якими здійснюється ініціювання переказу:

1) платіжне доручення;

2) платіжна вимога-доручення;

3) розрахунковий чек;

4) платіжна вимога;

5) меморіальний ордер.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Пунктом 22.2 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", зазначено, що клієнт банку має право самостійно обирати види розрахункового документа (крім платіжної вимоги), які визначені цим Законом, для ініціювання переказу (п. 22.2 ст. 22 наведеного Закону).

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги-доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує (п. 22.3 ст. 22 України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Відповідно до п. 22.8 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не надавав відповідачу доручення, що міститься в розрахунковому документі згідно п. 2.1.3 договору, які відповідач мав би виконати. Так, судом встановлено, що відповідне доручення, що міститься в розрахунковому документі ("чек", як вказано у позовній заяві) позивачем до позовної заяви не залучено та не надано на вимогу ухвали суду від 15.07.2015, а отже фактично відсутнє в матеріалах справи.

Судом встановлено, що позивач фактично звернувся до відповідача із заявою № б/н від 27.03.2015 про включення позивача в список кредиторів на виплату коштів з поточного рахунку позивача в сумі 48200,00 грн.

Разом з тим, предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 48200,00 грн. у зв'язку з невиконанням відповідачем вимоги видати грошові кошти у строки, передбачені п. 2.1.3 договору.

Отже, оскільки позивачем не надано суду його доручення банку, що міститься в розрахунковому документі, то фактично позивачем не доведено суду факт порушення банком умов договору, зокрема, п. 2.1.3 договору, а рівно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 48200,00 грн. При цьому, оскільки судом не встановлено факт порушення відповідачем договірного зобов'язання, відсутні також і підстави для стягнення з відповідача сум 3% річних, інфляційних нарахувань та пені.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 733 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 № 123 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк", згідно з яким з 21.11.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк". Тимчасову адміністрацію в ПАТ "ВіЕйБі Банк" запроваджено строком на три місяця з 21.11.2014 по 20.02.2015 включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 35 від 17.02.2015 продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "ВіЕйБі Банк" до 20.03.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський акціонерний банк", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "ВіЕйБі Банк" строком на 1 рік з 20.03.2015 по 19.03.2016 включно.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 ГПК України є загальновідомою і не потребує доказування.

При цьому оголошенням про призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку та початок процедури ліквідації ПАТ "ВіЕйБі Банк" від 20.03.2015, розміщеного на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, повідомлено, що вимоги кредиторів приймаються протягом 30 днів з дня опублікування в газеті "Голос України" оголошення про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку за адресою: вул. Харківське шосе, 49, м. Київ, 02096. Там же повідомлено, що задоволення вимог кредиторів здійснюватиметься за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку, в черговості, що передбачена частиною першою статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

На час розгляду в суді даного спору відбувається ліквідація ПАТ "ВіЕйБі Банк".

Пунктом 7.1.2 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

За приписами частин 1-3 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України (із змінами і доповненнями, внесеними згідно із законами України від 18.05.2010 № 2258-VI, від 04.11.2010 № 2677-VI, від 14.10.2014 № 1702-VII) обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Отже, починаючи з 09.03.2011 (дата набрання чинності Законом України від 04.11.2010 № 2677-VI) випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 ст. 2 зазначеного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 6 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Відтак, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

При цьому згідно з пунктом 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 16.07.2015 р. N 629-VIII) термін "вкладник" вживається в цьому Законі у значенні "фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

Виходячи з вищевикладеного, правовідносини сторін під час ліквідації банку (ПАТ "ВіЕйБі Банк") регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджені відповідними доказами, не спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду м. Києва від 14.09.2015р. у справі № 909/576/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 14.09.2015р. у справі № 909/576/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 909/576/15 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх