КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа№ 910/20502/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Сухового В.Г.

при секретарі судового засідання Євдокимові В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги

Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.10.2015

у справі № 910/20502/15 (суддя - Демидов В.О.)

за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»,

до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом»,

про стягнення 406 682,94 грн,

за участю представників:

від позивача: Стасовська Н.І. - представник (довіреність №29-14/15 від 04.01.2016);

від відповідача: Зозуля О.Б. - представник (довіреність №124/15 від 19.11.2015),

ВСТАНОВИВ:

Полтавське обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (надалі - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» (надалі - ПрАТ «ВНЗ «МАУП», відповідач) про стягнення 406 682,94 грн, з яких 180 829,86 грн основного боргу, 180 829,86 грн пені, 2 548,43 грн 3% річних та 42 474,78 грн інфляційних втрат, зумовлених неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором від 21.10.2013 №3661 «С» на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 позов задоволено повністю, стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» суму основного боргу у розмірі 180 829,86 грн, 180 829,86 грн пені, 2 548,43 грн 3 % річних, 42 474,78 грн інфляційних втрат та 8 133,66 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/20502/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015 апеляційну скаргу прийнято до апеляційного провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 18.01.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 було відкладено розгляд справи на 15.02.2016 у зв'язку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Позивач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

15.02.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.10.2013 між Полтавським обласним комунальним виробничим підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (в тексті договору - теплопостачальна організація) та Приватним акціонерним товариством «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» (в тексті договору - споживач) було укладено договір на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 3661 «С» (надалі - договір), відповідно до умов якого теплопостачальна організація бере на себе зобов'язання постачати теплову енергію у вигляді гарячої води з метою забезпечення опалення приміщень споживача до межі розподілу балансової належності теплової мережі будівлі по вул. Алмазна, 2а - академія (пункт 1. договору).

Пунктом 32. договору встановлено, що всі розрахунки за цим договором проводяться на підставі рахунку, виписаного теплопостачальною організацією споживачу з обов'язковим застосуванням діючих тарифів. Факт отримання споживачем теплової енергії фіксується щомісячно актом приймання-передачі теплової енергії, який складається обома сторонами відповідно до вимог чинного законодавства і договору. В разі неповернення споживачем акту приймання-передачі теплової енергії в 5-денний термін, як це передбачено пунктом 12 договору, він, підписаний теплопостачальною організацією в односторонньому порядку, вважається оформленим відповідно до вимог чинного законодавства і підтверджує факт надання споживачу теплової енергії.

Відповідно до пункту 33. договору споживач зобов'язався сплачувати за теплову енергію до 30 числа розрахункового місяця.

Даний договір укладений на період: для опалення з 21.10.2013 по 31.12.2014, в частині розрахунків - до їх повного завершення. Договір вважається продовженим щорічно, якщо за місяць до закінчення строку про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін (пункт 39. договору).

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні заяви сторін про припинення дії договору, колегія суддів дійшла висновку про продовження терміну його дії у відповідності до пункту 34. та чинність договору протягом спірних правовідносин.

За правовою природою укладений сторонами договір є договором енергопостачання, за яким відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Частинами 6, 7 статті 276 Господарського кодексу України встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як стверджує позивач, ним було поставлено відповідачу теплову енергію на загальну суму 180 829,86 грн. Проте, відповідач в порушення умов договору оплату отриманої теплової енергії за вказаний період не здійснив, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач виставив відповідачу рахунки на оплату на суму 180 829,86 грн, а саме, від 30.11.2014 на суму 6 209,74 грн, від 26.11.2014 - 31 169, 00 грн, від 31.12.2014 - 10 955, 11 грн, від 25.12.2014 - 31 157,75 грн, від 26.01.2014 - 33 916,22 грн, від 31.01.2015 - 7 277,15 грн, від 25.0.2015 - 23 601,86 грн, від 25.03.2015 - 31 569,80 грн, від 24.04.2015 - 4 973,23 грн.

На підтвердження здійснення постачання відповідачеві теплової енергії у вигляді гарячої води за період з 01.11.2014 по 30.04.2015 на загальну суму 180 829,86 грн, позивачем надано суду першої інстанції акти приймання-передачі теплової енергії (а.с.26-49).

Зазначені акти приймання-передачі не підписані відповідачем, проте до матеріалів справи позивачем долучені реєстри поштових відправлень рахунків та актів на адресу відповідача.

Оскільки відповідачем не надано вмотивованої письмової відмови від підписання актів приймання-передачі від 30.11.2014 №АВ-18560, від 30.11.2014 №АВ-18138, від 31.12.2014 №АВ-21739, від 31.12.2014 №АВ-21482, від 31.01.2015 №АВ-777, від 31.01.2015 №АВ-1303, від 28.02.2015 №АВ-3842, від 31.03.2015 №АВ-7332, від 30.04.2015 № АВ-10310, останні згідно положень пункту 32 договору вважаються оформленими відповідно до вимог чинного законодавства та підтверджують факт надання споживачу теплової енергії.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем доказів оплати отриманої ним теплової енергії не надано, що в розумінні статті 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

Оскільки розмір заборгованості підтверджується наявними матеріалами справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу є обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню в розмірі 180 829,86 грн.

Водночас, у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошових зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 180 829,86 грн пені.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Постачання теплової енергії у вигляді гарячої води відповідно до пункту 1 частини 3 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» віднесено до комунальних послуг.

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне виконання плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» суб'єкти підприємницької діяльності, які використовують нежилі будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності за несвоєчасні розрахунки за спожиті комунальні послуги сплачують пеню в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу.

Пунктом 34. договору встановлено, що у випадку несплати у вказані строки застосовується пеня у розмірі 1,0 % за кожний день прострочення, але не більше 100 % боргу, згідно Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» № 686-ХІ від 20.05.1999, а також стягнення 3 % річних з простроченої суми та інфляційні втрати, згідно ст. 625 ЦК України.

Як встановлено судом, заборгованість відповідача перед позивачем на дату подання позову складала 180 829,86 грн, а відтак, розрахунок позивача, за яким розмір пені складає 100 % суми боргу, здійснений ним у відповідності до вимог вищевказаного Закону. Отже, вказана позовна вимога підлягає задоволенню у повному обсязі - 180 829,86 грн.

Щодо тверджень апелянта про необхідність застосування у даному випадку Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 23 постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» встановлено, що за несвоєчасну оплату послуг споживач сплачує пеню в установлених законом та договором розмірах.

Закон України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини, що виникають при несвоєчасному внесенні плати за комунальні послуги суб'єктами підприємницької діяльності, а тому кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки, у тому числі, й за відсутності у договорі умови про неустойку. Той факт, що сторони у договорі зафіксували неустойку саме в тому розмірі, який встановлено Законом, не перетворює цю неустойку на договірну, що набуває обов'язковості за відсутності домовленості сторін про інше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.04.2013 у справі №18/957/12 та в абзаці 4 пункту 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013 №14.

Відтак, судом першої інстанції було правильно та обґрунтовано застосовано положення Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій».

Позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 2 548,43 грн за період з 01.12.2014 по 30.06.2015 та 42 474,78 грн інфляційних втрат за січень-травень 2015 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Колегія суддів встановила, що позивачем правильно розраховано розміри 3 % річних та інфляційних втрат, а відтак, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку щодо задоволення цих позовних вимог у заявленому позивачем обсязі.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт зазначив, що підписуючи спірний договір ректор ПрАТ «ВНЗ «МАУП» ОСОБА_5 діяв з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки відповідно до пункту 7.82. Статуту підприємства ректор вирішує всі питання діяльності Академії, крім тих, що віднесені до компетенції акціонерів та Наглядової ради. У свою чергу, відповідно до абзацу 3 пункту 7.57. Статуту Академії Наглядова рада погоджує укладення договорів (угод) на суму, що перевищує 25 000,00 грн з урахуванням штрафних санкцій.

Надаючи правову оцінку вказаним твердженням, колегія суддів встановила, що при укладенні договору від 21.10.2013 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води № 3661 «С» сторонами не обумовлювалась сума, на яку його укладено.

Відповідно до пункту 31. договору оплата за опалення, що проводить споживач, стягується на підставі тарифів, встановлених уповноваженим органом. На момент укладання договору, відповідно до діючих тарифів. Вартість 1 Гкал - 802,18 грн (без ПДВ), 962,62 грн (з ПДВ) для потреб інших споживачів (3 група). Оплата за опалення проводиться за фактично використану кількість теплової енергії.

Таким чином, спірний договір не підпадає під дію пункту 7.57. Статуту Академії.

Колегією суддів також враховано, що відповідно до частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Пунктом 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Схвалення правочину особою, яку представляють, свідчить про чинність правочину з моменту його укладення і, відповідно, про поширення на неї усіх прав та обов'язків як сторони за правочином з цього моменту.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2015 у справі №910/29186/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.05.2015, було стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» заборгованість за договором, який є також підставою даного позову, за інший період.

У вказаному рішенні судом було встановлено, що відповідачем здійснювалися часткові оплати заборгованості за спірним договором, що свідчить про вчинення ПрАТ «ВНЗ «МАУП» дій, спрямованих на його виконання.

Отже, зважаючи на вчинення сторонами у справі конклюдентних дій на виконання оспорюваного договору, колегія суддів дійшла висновку про відхилення тверджень скаржника про його недійсність.

Також під час розгляду справи апеляційним судом від Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна Академія управління персоналом» надійшло клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій на підставі частини 2 статті 233 Господарського кодексу України, яке обґрунтоване тяжким фінансовим станом підприємства, а також тими обставинами, що його філії знаходяться на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та в регіонах проведення антитерористичної операції.

Частиною 1 статті 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в пункті 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі, вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Розглянувши подане скаржником клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що ним не наведено обставин, які б мали виключний характер та свідчили про наявність належних підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, не надано доказів, що підтверджують складний майновий стан підприємства.

Враховуючи також ту обставину, що відповідач протягом спірного періоду не здійснив жодної оплати за отримані ним послуги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених позивачем.

За приписами статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20502/15 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20502/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.10.2015 у справі №910/20502/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20502/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

В.Г. Суховий