РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/31879/15
За позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль»

до Прокуратури Київської області

про стягнення 7 241,11 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Юрченко Н.П. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ :

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Прокуратури Київської області заборгованості за Договором №02-2.1-14/1-42 від 11.12.2013 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю в загальному розмірі 7 241,11 грн., в тому числі основного боргу в розмірі 4280,88 грн., 406,60 грн. пені, 170,83 грн. 3% річних, 2382,80 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов Договору №02-2.1-14/1-42 від 11.12.2013 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю в частині оплати за надані послуги, внаслідок чого у Прокуратури Київської області виникла заборгованість перед позивачем.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2015 порушено провадження по справі № 910/31879/15, розгляд справи призначено на 25.01.2016.

25.01.2016 від позивача надійшли до суду документи на виконання ухвали про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 25.01.2016 оголошено перерву до 15.02.2016.

15.02.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого Прокуратура Київської області визнає заявлену позивачем заборгованість в розмірі 4 280,88 грн., однак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені.

В судовому засіданні 15.02.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, а також надав суду додаткові документи по справі.

Відповідач в засідання господарського суду своїх представників не направив, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 15.02.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши представника позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.12.2013 між Державними підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (балансоутримувач) та Прокуратурою Київської області (орендар) укладено Договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, відповідно до умов якого, у зв'язку з наданням орендарю в оренду нежитлові приміщення №169,170 на другому поверсі терміналу «В», площею 15,0 кв.м. для розміщення офісу, балансоутримувач надає, а орендар отримує наступні послуги: забезпечення теплом (теплова енергія), забезпечення санітарно-гігієнічних умов праці, використання води для прибирання орендованого майна самостійно орендарем, прибирання (сміттєзбірника) та вивезення твердих побутових відходів, за відповідними цінами (п. 1.1. договору).

За умовами п.п. 1.2 договору фінансування орендаря здійснюється за рахунок бюджетних коштів. Загальна вартість договору визначається в сумі 3895 грн. з урахуванням ПДВ. Вказана сума може змінюватись, відповідно до зміни цін на послуги та обсягів послуг, що надаються за договором, згідно виділених додаткових асигнувань, про що сторони складають відповідно додаткову угоду. У випадку перевищення визначеного ліміту, орендар зобов'язується оплатити фактично отримані послуги в повному обсязі згідно з діючими тарифами.

Відповідно до п.1.2 договору, сплата за послуги, що надаються за договором, здійснюється орендарем з дати підписання сторонами акту передачі-приймання державного майна від 25.10.2012 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 25.10.2012 №1338, а саме з 25.10.2012.

В разі припинення надання в строкове платне користування майна припиняється дія цього договору. В цьому випадку сплата за послуги здійснюється до дати фактичного звільнення орендарем майна, яке підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі орендованого майна, до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 25.10.2012 №1338 (п.1.5 договору).

Згідно з п.п. 2.1.6, 2.2.2 договору, балансоутримувач зобов'язується щомісяця до 10 числа місяця, наступного за звітним, виставляти орендарю рахунок за надані послуги за звітний місяць та складати акт приймання-здачі виконаних послуг, який є контролюючим та звітним документом сторін щодо надання-отримання послуг та їх якості.

Орендар зобов'язується щомісяця, з 10 числа місяця, що слідує за звітним, самостійно одержувати в бухгалтерії балансоутримувача рахунок та акт приймання-здачі виконаних послуг. Сплата рахунку здійснюється орендарем до 20 числа того ж місяця. Підписаний акт приймання-здачі виконаних послуг орендар зобов'язаний повернути в бухгалтерію балансоутримувача протягом 5 днів з дати його отримання. Якщо протягом 5 днів акт приймання-здачі виконаних послуг не буде повернутий балансоутримувачу, він вважається підписаний сторонами.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2013. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця до закінчення строку його чинності, договір вважається продовжний на кожний наступний рік. (п.п. 6.1, 6.3 договору).

Під час розгляду справи доказів припинення дії вказаного договору чи його розірвання сторонами не надано, а отже він є діючим та приймається судом до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.10.2012 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області та Прокуратурою Київської області складено та підписано акт передачі-приймання державного майна, відповідно до якого, Прокуратура Київської області прийняла в оренду державне майно - нежитлові приміщення №169,170 на другому поверсі терміналу «В», загальною площею 15 кв.м., розміщені за адресою: Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», стан майна задовільний.

Доказів повернення орендованого майна від орендаря орендодавцю сторонами до матеріалів справи не представлено.

На виконання умов договору №02.2.1-14/1-42 від 11.12.2013, позивач за період з грудня 2013 по грудень 2014 надав відповідачу послуги, передбачені зазначеним правочином, на загальну суму 6449,48 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами здачі-приймання виконаних послуг від 31.12.2013 на суму 2 617,26 грн., від 31.01.2014 на суму 266,33 грн., від 31.01.2014 на суму 183,96 грн., від 28.02.2014 на суму 232 грн., від 28.02.2014 на суму 183,96 грн., від 21.08.2014 на суму 135,76 грн., від 31.03.2014 на суму 183,96 грн., від 21.08.2014 на суму 75,28 грн., від 30.04.2014 на суму 183,96 грн., від 21.08.2014 на суму 75,28 грн., від 01.10.2014 на суму -30,89 грн., від 31.05.2014 на суму 183,96 грн., від 21.08.2014 на суму 44,39 грн., від 30.06.2014 на суму 198,74 грн., від 21.08.2014 на суму 44,39 грн., від 31.07.2014 на суму 208,22 грн., від 31.08.2014 на суму 44,39 грн., від 31.08.2014 на суму 211,33 грн.,від 30.09.2014 на суму 44,39 грн., від 30.09.2014 на суму 219,79 грн., від 31.10.2014 на суму 39,42 грн., від 31.10.2014 на суму 219,79 грн., від 30.11.2014 на суму 98,71 грн., від 30.11.2014 на суму 219,79 грн., від 31.12.2014 на суму 178,20 грн., від 31.12.2014 на суму 234,08 грн.; рахунками-фактурами, а також актом звірки взаєморозрахунків, складеним станом на 22.01.2016 за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, що підписаний представниками обох сторін без зауважень та заперечень, а також скріплений печатками.

Про належне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо надання послуг.

Натомість, відповідач свої зобов'язання за договором виконав лише частково на суму 2 168,60 грн., внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість в сумі 4 280,88 грн., що не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Укладений між сторонами правочин є договором про надання послуг, а згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання в силу вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України.

За приписами п. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з цим, пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань, в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем послуг за договором №02.2.1-14/1-42 від 11.12.2013 у період з грудня 2013 по грудень 2014, підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення основного боргу в розмірі 4 280,88 грн.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також передбачено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, він зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

При цьому, частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пунктом 4.2 договору сторони визначили, що орендар зобов'язаний у разі несвоєчасної оплати отриманих послуг, сплачувати балансоутримувачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

Оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків з орендної плати, позивачем нарахована та заявлена до стягнення пеня в розмірі 406,60 грн. за період з січня 2014 по липень 2015.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Крім того, оскільки у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в сумі 170,83 грн. та інфляційні втрати в сумі 2382,80 грн. за період з 20.01.2014 по 07.12.2015.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові №48/23 від 18.10.2011 та Верховний Суд України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що розрахунки невірні, однак, враховуючи ту обставину, що за перерахунком суду сума пені є більшою ніж 406,60 грн., 3% річних - більше ніж 170,83 грн., а інфляційних втрат більше ніж 2382,80 грн., це фактично призведе до виходу судом за межі позовних вимог.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

У зв'язку з тим, що клопотання в порядку, передбаченому п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, до позовної заяви не додано та в судовому засіданні представником позивача не подано, у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог в частині вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, а тому стягненню з відповідача підлягає 406,60 грн. пені, 170,83 грн. 3% річних та 2382,80 грн. інфляційних втрат.

Одночасно, стосовно посилань відповідача на відсутність бюджетних коштів, спрямованих на відшкодування витрат за утримання орендованого майна за грудень 2013 р. та 2014 р. як на підставі для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат судом до уваги не приймаються з огляду на наступне:

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Окремо слід зазначити, що згідно зі статтею 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 №475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Статтею 111-28 ГПК України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446 за позовом ТОВ "Компанія "Тітал" до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, суд вказав, що на підставі ч. 2 ст. 617 ЦК України, ч. 2 ст. 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" від 18.10.2005 відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2009 рік не виправдовує бездіяльність МНС і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Вищого господарського суду України від 04 листопада 2015 року у справі №910/9237/15 за позовом Дочірнього підприємства Державної компанії "Укрспецекспорт" - "Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма "Укрінмаш" до Міністерства оборони України про стягнення 3055546,61 грн.

Також, за приписами ст. 610, 614 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Як визначено в ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Прокуратури Київської області (01601, м. Київ, бульвар Лесі Українки, буд.27/2, ідентифікаційний код 02909996) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; ідентифікаційний код 20572069) 4 280 (чотири тисячі двісті вісімдесят) грн. 88 коп. основного боргу, 406 (чотириста шість) грн. 60 коп. пені, 170 (сто сімдесят) грн. 83 коп. 3% річних, 2 382 (дві тисячі триста вісімдесят дві) грн. 80 коп. інфляційних втрат та 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 16.02.2016

Суддя Грєхова О.А.