ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року Справа № 922/2234/15
Вищий господарський суд України в складі колегії суддів:

Чернова Є.В.- головуючого, Корнілової Ж.О.
Овечкіна В.Е.
за участю представників сторін: від позивача: Клепач М.Б.
розглянув касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Іскра"
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.10.2015 року
у справі№ 922/2234/15 господарського суду Харківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Іскра"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Автотранс-Бакалія"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:Малого приватного підприємства Фірми "Ерідон"
простягнення коштів у розмірі 56463,63грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Харківської області від 04.06.2015 р. (суддя АюповаР.М.) позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автотранс-Балаклія" на користь Публічного акціонерного товариства "Іскра" суму основної заборгованості - 41790,57 грн., суму втрат від інфляції - 12244,63грн., 3% річних - 2428,43 грн. та судові витрати - 1827,00грн.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. (судді Плахов О.В., Здоровко Л.М., Лакіз В.В.) рішення господарського суду Харківської області від 04.06.2015р. у справі №922/2234/15 скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Апеляційна інстанція дійшла висновку що позивач не довів належними та допустимими доказами обов'язку відповідача сплатити за надані послуги за договором №07092012/11 від 28.08.2012р. на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні, не довів факту, що заявки від 08.02.2013р. №1/146, №1/147 були складені та виконані перевізником саме в межах зазначеного договору.

Заявник в касаційній скарзі просить постанову апеляційного господарського суду скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Скаржник вважає, що заявки на перевезення є доказом досягнення домовленості між позивачем та відповідачем щодо надання послуг з перевезення, а фактом здійснення перевезення є міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR). Зазначає, що заявки з боку позивача завірені не печаткою підприємства, а штампом оскільки ПАТ "Іскра" є членом Асоціації міжнародних автомобільних перевізників України, тому може користуватися штампом, зразок якого встановлено та затверджено АсМАП. Заявник посилається на те, що виконав належним чином п.2.5. договору.

Вищий господарський суд України, розглянувши доводи касаційної скарги, заслухавши представника позивача у судовому засіданні приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем було погоджено та підписано Договір № 07092012/11 від 28.08.2012р. на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні.

Відповідно до п. 1.1 договору перевізник у межах даного договору надає послуги по організації та перевезення вантажним транспортом відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів та інших законодавчих та нормативних актів , що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України та в міжнародному сполучені.

Пунктом 1.2. встановлено, що перевезення вантажу здійснюється на підставі замовлення, форма якого встановлена та узгоджена сторонами.

Згідно з п. 1.3 договору замовлення на перевезення є невід'ємною частиною даного договору. Передане по факсу замовлення має юридичну силу у випадку, якщо воно завірене печатками та підписами обох сторін.

Цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2012р. Одностороннє припинення дії договору не допускається. Якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмову іншу сторону про розірвання договору, термін його дії буде автоматично пролонговано на кожний наступний календарний рік (п. 8.1 договору).

В матеріалах справи не міститься доказів розірвання або визнання недійсним даного договору.

Судом першої інстанції вірно визначено, що договір - є договором транспортного експедирування, що підпадає під правове регулювання глави 65 Цивільного кодексу України (ст. ст. 929 - 935 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату; договір перевезення укладається в письмовій формі; укладення договору перевезення вантажу підтверджується складанням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства; умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо), відповідно до вимог законодавства.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ст. 929 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках укладеного між сторонами договору №07092012/11 від 28.08.2012р. на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні, між сторонами погоджено заявки на перевезення вантажу автомобільним транспортом № 1/146 від 08.02.2013 року у міжнародному сполученні за маршрутом Німеччина (Берлін) - Україна (Київ) та на перевезення вантажу автомобільним транспортом № 1/147 від 08.02.2013 року у міжнародному сполученні за маршрутом Німеччина (Марл) - Україна (Дніпропетровськ).

Водночас, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи не міститься доказів укладання між сторонами іншого договору крім того, що є предметом розгляду даної справи. Тому відсутність посилання в заявках на договір №07092012/11 від 28.08.2012р. не є підставою вважати, що їх складено за іншими правовідносинами.

Зазначені заявки надіслані відповідачем за допомогою електороної пошти.

Можливість передання заявки на перевезення вантажів телефонограмою телетайпом, телеграфом, іншим фіксованим шляхом передбачена і у пункті 3.8. Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363.

Пунктом 1.3. договору, сторонами були погоджені факсимільні заявки на перевезення вантажу та визначено, що передане по факсу замовлення має юридичну силу у випадку, якщо воно завірене печатками і підписами обох сторін.

Вищезазначені заявки містять печатки підприємства та підписи сторін. Незазначення прізвищів підписантів не є підставою не приймати заявки у якості неналежного доказу. Крім того, відповідачем не надано доказів, що на дату надіслання заявок печатку підприємства було втрачено чи нею користувалася неуповновадена на те особа.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 (Закон України № 57-// Про приєднання від 01.08.2006 р.) договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, яка в силу ч. 1 зазначеної статті є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом (міжнародними товарно-транспортними накладними СМЕ) або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Частиною 1 ст. 240 Цивільного кодексу України передбачено, що представник зобов'язаний вчинити правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати свої повноваження частково або в повному обсязі інший особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє.

Згідно зі ст. 241 ЦК України правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Доказами такого схвалення є наявні у справі міжнародні товарно-транспортні накладні (CMR).

Факт перевезення та отримання вантажу вантажоотримувачем Приватним підприємством фірмою "Ерідон" підтверджується наявними в матеріалах справи міжнародними товарно-транспортними накладними (CMR) № 51502051 від 07.03.2015р. та № 196838 від 11.02.2013р. В заявках на перевезення відомості про маршрут перевезення, вантаж та інші відомості повністю відповідають відомостям, які зазначені в CMR та подорожніх листах водіїв автомобілів, які здійснювали дані перевезення.

Крім того, факт доставлення та здачі вантажу у вказане в заявках місце розмитнення підтверджується тим, що товарно- транспортні накладні містять штампи відповідних контрольних служб з дозволами на ввезення/вивезення вантажу та митниць, через які вантаж перетинав митні кордони.

Вартість перевезення вантажу за заявкою №1/146 становить 1650 Євро, що станом на день відвантаження вантажу згідно з курсом НБУ становить 17 778 грн., в тому числі ПДВ, а за заявкою № 1/147 становить 2250 Євро, що станом на день відвантаження вантажу згідно з курсом НБУ становить 24 012,57 грн., в тому числі ПДВ.

Пунктом 4.2. договору визначено, що відповідач повинен оплати надані позивачем транспортні послуги шляхом перерахування безготівкових коштів на рахунок позивача на протязі 15-20-ти днів з моменту отримання оригіналів документів від перевізника.

28.02.2013 року відповідачу були надіслані оригінали наступних документів: податкові накладні; рахунок-фактуру № ТІ-0000235 від 14.02.2013 року; міжнародну товарно-транспортну накладну № 51502051 від 07.02.2013 року; 2 примірники Акту № ТІ-0000235 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 14.02.2013 року; рахунок-фактуру № ТІ-0000231 від 19.02.2013 року; міжнародну товарно-транспортну накладну № 196838 від 11.02.2013 року; 2 примірники Акту № ТІ-0000231 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 19.02.2013 року.

Факт відправлення зазначених вище документів відповідачу підтверджується витягом з журналу вихідної кореспонденції позивача та списком поштових відправлень №149 від 28.02.2013 року.

Отримання відповідачем даних документів підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення від 07.03.2013 року.

Відповідачем не надано доказів того, що в даному конверті, знаходились інші документита не спростував жодними належними доказами факт не отримання від позивача вищезазначеного пакету документів.

Разом з тим, відповідач не виконав свого грошового зобов'язання щодо оплати наданих послуг на суму 41790,57 грн.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

На виконання умов договору від 28.08.2012р., позивачем був виставлений Рахунок-фактура № ТІ-0000235 від 14.02.2013 року на суму 17778,00 грн. та Рахунок-фактура № ТІ-0000231 від 19.02.2013 року на суму 24012,57 грн., які відповідачем не оплачені, у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за експедиторські послуги становить 412790,57 грн.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно відлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Датою виникнення заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням того, що відповідач отримав пакет документів для оплати 07.03.2013р., та відповідно до умов договору, в якому передбачена оплата наданих послуг на протязі 15-20 днів з моменту отримання оригіналів документів від перевізника, є 28.03.2013р.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з господарським судом першої інстанції, що відповідач прострочив виконання зобов'язання з оплати за послуги перевезення за договором від 28.08.2012р. в розмірі 41790,57 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 2428,43 грн. та 12244,63 грн. інфляційних витрат, нарахованих згідно ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 29.03.2013р. по 05.03.2015р. правомірно задоволені судом.

Відповідно до ст. 111-10 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 111-9 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Враховуючи викладене, судова колегія Вищого господарського суду України дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає нормам господарського процесуального права України, тому доводи касаційної скарги є підставою для її задоволення та скасування оскаржуваної постанови з залишенням ухвали суду першої інстанції в силі.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 107, 108, 1115, 1117, 1118, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.10.2015р. у справі №922/2234/15 господарського суду Харківської області скасувати.

Рішення господарського суду Харківської області від 04.06.2015 р. залишити в силі.

Головуючий, суддя Є. Чернов

судді Ж.Корнілова

В. Овечкін