донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

22.02.2016 справа №908/4571/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівБудко Н.В. Малашкевича С.А., Склярук О.І.
при секретарі: за участю представників сторін: від позивача (скаржника): від відповідача 1: від відповідача 2: розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду від у справіТимошенко А.А. Кириченко Є.О. - посвідчення № 722 від 18.04.2013 р.; Не з?явився; Дробот Д.М. - довіреність б/н від 22.07.2015 р.; Розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області Запорізької області 07.12.2015 р. № 908/4571/15
за позовом до Розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області 1.Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» м.Запоріжжя, 2.Товариства з обмеженою відповідальністю «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh), м.Відень, Австрія
провизнання недійсним договору позики та додаткових угод до нього
ВСТАНОВИВ:

Розпорядник майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражний керуючий Кириченко Євген Олександрович м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою до відповідачів: Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» м.Запоріжжя та Товариства з обмеженою відповідальністю «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh) м.Відень, Австрія про визнання недійсним з моменту укладення договір позики № 20/686 від 20.11.2009 р., укладений між ТОВ «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh) та ВАТ «Завод напівпровідників», правонаступником якого є ПрАТ «Завод напівпровідників», та визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 28.01.2010 р., № 2 від 09.02.2010 р., № 3 від 17.02.2010 р., № 4 від 25.02.2010 р., № 5 від 04.03.2010 р., № 6 від 16.04.2010 р., № 7 від 20.05.2010 р., № 8 від 07.06.2010 р., № 9 від 15.04.2011 р., № 10 від 04.01.2012 р., № 11 від 12.01.2012 р., № 12 від 09.04.2012 р., № 13 від 01.02.2013 р., укладені до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. у позові розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Запорізької області, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича та визнати недійсним з моменту укладення договір позики № 20/686 від 20.11.2009 р., укладений між ТОВ «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh) та ВАТ «Завод напівпровідників», правонаступником якого є ПрАТ «Завод напівпровідників», та визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 28.01.2010 р., № 2 від 09.02.2010 р., № 3 від 17.02.2010 р., № 4 від 25.02.2010 р., № 5 від 04.03.2010 р., № 6 від 16.04.2010 р., № 7 від 20.05.2010 р., № 8 від 07.06.2010 р., № 9 від 15.04.2011 р., № 10 від 04.01.2012 р., № 11 від 12.01.2012 р., № 12 від 09.04.2012 р., № 13 від 01.02.2013 р., укладені до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, посилаючись на те, що для укладання договору позики від 20.11.2009 р. № 20/686 потрібно було отримати згоду (рішення) загальних зборів акціонерів, проте таких дій не було вчинено і укладено правочин, що перевищує 50 % вартості активів підприємства, без схвалення загальних зборів. Договір позики погоджено лише Наглядовою радою, чим порушено вимоги ч. 2 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

18.01.2016 р. від відповідача 1 (ПрАТ «Завод напівпровідників») надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

19.01.2016 р. від апелянта надійшли доповнення до обґрунтування апеляційної скарги, в яких зазначив, що не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки позовна заява про визнання недійним оспорюваного договору подавалась розпорядником майна не у межах провадження справи про банкрутство ПрАТ «Завод напівпровідників» згідно ст. 20 Закону про банкрутство, а в окремому позовному провадженні.

21.01.2016 р. від відповідача 2 (ТОВ «Актив Солар») надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. залишити без змін.

Представник позивача (скаржника) у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги. Просив скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовну заяву розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича та визнати недійсним з моменту укладення договір позики № 20/686 від 20.11.2009 р., укладений між ТОВ «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh) та ВАТ «Завод напівпровідників», правонаступником якого є ПрАТ «Завод напівпровідників», та визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 28.01.2010 р., № 2 від 09.02.2010 р., № 3 від 17.02.2010 р., № 4 від 25.02.2010 р., № 5 від 04.03.2010 р., № 6 від 16.04.2010 р., № 7 від 20.05.2010 р., № 8 від 07.06.2010 р., № 9 від 15.04.2011 р., № 10 від 04.01.2012 р., № 11 від 12.01.2012 р., № 12 від 09.04.2012 р., № 13 від 01.02.2013 р., укладені до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з?явився.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив. Просив залишити рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015р. без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судовий процес в апеляційний інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст.81-1 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників скаржника та відповідача 2, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як свідчать матеріали справи 20.09.2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Актив Солар» (позикодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Завод напівпровідників», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Завод напівпровідників» (позичальник) укладено договір позики № 20, відповідно до п.1.1 якого позикодавець надає позичальнику позику у виді відновлювальної лінії, що поновлюється після кожного відповідного погашення з використанням грошових коштів в межах ліміту заборгованості, з лімітом у розмірі 100000000,00 євро, зі сплатою 4,00 відсотків річних за користування позикою, терміном до 31.12.2016 р., в подальшому - «позика», а останній зобов?язується використати її за призначенням і повернути позику та сплатити відсотки за неї на умовах та в строк, визначених даним Договором.

Пунктом 2.1 Договору позика надається позичальнику під фінансування інвестиційних проектів позичальника в межах інвестиційних зобов?язань позикодавця, а також фінансування інших інвестиційних проектів позичальника, поповнення обігових коштів для здійснення позичальником господарської діяльності та на інші потреби.

У 2015 році розпорядник майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражний керуючий Кириченко Євген Олександрович м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області звернувся до господарського суду Запорізької області з позовною заявою про визнання недійсним з моменту укладення договір позики № 20/686 від 20.11.2009 р., укладений між ТОВ «Актив Солар» (ACTIV Solar Gmbh) та ВАТ «Завод напівпровідників», правонаступником якого є ПрАТ «Завод напівпровідників», та визнати недійсними додаткові угоди № 1 від 28.01.2010 р., № 2 від 09.02.2010 р., № 3 від 17.02.2010 р., № 4 від 25.02.2010 р., № 5 від 04.03.2010 р., № 6 від 16.04.2010 р., № 7 від 20.05.2010 р., № 8 від 07.06.2010 р., № 9 від 15.04.2011 р., № 10 від 04.01.2012 р., № 11 від 12.01.2012 р., № 12 від 09.04.2012 р., № 13 від 01.02.2013 р., укладені до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 06.01.2015 р. порушено провадження у справі № 908/6036/14 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю спільне Українсько-Польське підприємство "АЙ.ТІ.ДЖІ-ІНВЕСТ" про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Завод напівпровідників", розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича (свідоцтво Міністерства юстиції України № 722 від 18.04.2013р.).

З моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 916/2019/13.

Статтею 11128 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Частиною 9 ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Законом, а також позовів щодо визнання недійсними актів, прийнятих у процедурі розпорядження майном стосовно зміни організаційно-правової форми боржника.

Приймаючи до уваги вищенаведене, зазначені норми Закону про банкрутство слід розуміти таким чином, що ними встановлені деякі особливості та обмеження у реалізації права розпорядника майна на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів (договорів).

Статтею 67 Господарського кодексу України встановлено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Статтею 179 Господарського кодексу України визначено загальні умови укладання договорів, що породжують господарські зобов?язання, зокрема, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч. 4 ст. 179 ГПК України), господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом (ч. 7 ст. 179 ГПК України).

Виходячи зі змісту ст. 11 Цивільного кодексу України за своєю правовою природою договір є правочином, який водночас є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Матеріали справи свідчать, що оспорюваний договір позики № 20 укладений 20.11.2009р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Актив Солар» (позикодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Завод напівпровідників», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Завод напівпровідників» (позичальник). Даний договір підписаний обома сторонами без зауважень та скріплений печатками сторін. З чого випливає, що договір складено за волевиявленням учасників правочину - позикодавця та позичальника.

Провадження у справі № 908/6036/14 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників» було порушено господарським судом Запорізької області 06.01.2015 р.

Приймаючи до уваги норми ч. 9 ст. 22 та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» розпорядник майна має право на подання до господарського суду позову щодо визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником з порушенням порядку, встановленого цим Законом; правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого.

Таким чином, законом визначено лише дві обставини, відповідно до яких розпоряднику майна боржника надано право звертатися із заявою про визнання недійсними правочинів (договорів): 1)правочин (договір) був укладений після порушення справи про банкрутство і 2) правочин (договір) був укладений протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство.

Проте у даній справі оспорюваний розпорядником майна боржника договір позики укладено 20.11.2009 р., а провадження по справі про банкрутство ПрАТ «Завод напівпровідників» порушено 06.01.2015 р. Тобто, розпорядник майна оспорює договір позики, який було укладено більше ніж за п?ять років до порушення провадження у справі про банкрутство.

Оспорювані додаткові угоди до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р. укладалися у період з січня 2010 р. по лютий 2013 р., а саме: № 1 від 28.01.2010 р., № 2 від 09.02.2010 р., № 3 від 17.02.2010 р., № 4 від 25.02.2010 р., № 5 від 04.03.2010 р., № 6 від 16.04.2010 р., № 7 від 20.05.2010 р., № 8 від 07.06.2010 р., № 9 від 15.04.2011 р., № 10 від 04.01.2012 р., № 11 від 12.01.2012 р., № 12 від 09.04.2012 р., № 13 від 01.02.2013 р.

Зазначене також свідчить про те, що додаткові угоди до договору позики № 20/686 від 20.11.2009 р. були укладені до порушення справи про банкрутство. Більше того, остання додаткова угода була укладена у 2013 році, тобто навіть не протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, а значно раніше.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведені обставини, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, з яким погодилася судова колегія Донецького апеляційного господарського суду, що розпорядник майна боржника - Приватного акціонерного товариства "Завод напівпровідників" Кириченко Євген Олександрович, звернувшись з позовною заявою до суду, перевищив свої повноваження, які передбачені саме для розпорядника майна Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015р. у справі №908/4571/15 ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та приписами чинного законодавства, тому судовою колегією до уваги не приймаються.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в порядку ст.49 ГПК України підлягають віднесенню на скаржника.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 99, ст.101, ст.102, ст.103, ст.105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015р. у справі №908/4571/15 - залишити без змін.

Апеляційну скаргу розпорядника майна боржника - приватного акціонерного товариства «Завод напівпровідників», арбітражного керуючого Кириченка Євгена Олександровича м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області на рішення господарського суду Запорізької області від 07.12.2015р. у справі №908/4571/15 - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя: Н.В. Будко

Судді: С.А.Малашкевич

О.І.Склярук

Надруковано: 6 прим.

1. скаржнику (позивачу)

2. відповідачам

1. у справу

1. апеляційному суду

1. ГСЗО