ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р.Справа № 916/3440/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Ліпчанської Н.В.,

суддів: Гладишевої Т.Я., Ярош А.І.

(склад колегії суддів змінено на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №909 від 09.12.2015р.)

При секретарі судового засідання Молодові В.С.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю №18-15/29 від 15.02.2016р.,

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №Д/ЮС-61 від 15.08.2013р.

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство"

на рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2015р.

по справі № 916/3440/15

за позовом: Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт",

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство",

про стягнення 873218,32грн.

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року Державне підприємство "Херсонський морський торговельний порт" (далі Порт) звернувся до господарського суду Одеської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (далі Пароплавство) про стягнення індексу інфляції за період з 01.05.2014р. по 18.03.2015р. в розмірі 795872,07 грн. та 3% річних з 01.06.2014р. по 18.03.2015р. у розмірі 77346,25 грн. (а.с. 2-5).

На позовних вимогах Порт наполягав, надавши до місцевого господарського суду пояснення по справі (а.с.110-112).

Заперечуючи у відзиві на позовну заяву відповідач надавши власний розрахунок 3% річних за період з 08.10.2014р. по 19.03.2015р. на суму 27251,52 грн. та інфляційних з 08.10.2014р. по 19.03.2015р. на суму 335816,90 грн., просить господарський суд відмовити у задоволенні позову (а.с.74-78).

Рішенням господарського суду Одеської області від 19.10.2015р. (суддя Зайцев Ю.О.) позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Пароплавства 3% річних у розмірі 77346,25 грн., індекс інфляції у розмірі 747970,51 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 16506,34 грн. В решті позову відмовлено (а.с. 115-119).

Мотивуючи дане рішення місцевий господарський суд посилається на положення ст.ст. 598-609 ЦК України, а також на п.п. 7.1, 7.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17.12.2013р. N14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, якими роз'яснено наступне: За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Таким чином, оскільки відповідачем основний борг за рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. по справі №916/3467/13 було погашено лише 19.03.2015р., що підтверджується наявною в матеріалах справи належним чином засвідченими копіями платіжних доручень, враховуючи прострочення платежів, відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми

Перевіривши розрахунок позивача щодо сплати відповідачем 3% річних в розмірі 77346,25 грн., суд вважає його правильним, а вимоги про їх стягнення правомірними які підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 795872,07 грн. інфляційних витрат з відповідача, господарським судом за допомогою системи Ліга-Закон здійснено власний розрахунок суми інфляційних витрат, що підлягає стягненню з відповідача за порушення зобовязання та встановлено її належний розмір у сумі 747970,51 грн.

Не погоджуючись із винесеним рішенням господарського суду Пароплавство звернулось до суду із апеляційною скаргою, вважаючи вказане рішення винесеним із порушенням норм матеріального права, вважає, що судом першої інстанції зроблений невірний розрахунок як 3% річних, так і інфляційних нарахувань. Скаржник надає власні розрахунки, відповідно до яких просить прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову щодо стягнення частини інфляційних збитків в розмірі 460055,00 грн. та стягнення частини 3% річних в сумі 50095,00 грн. (а.с.132-138).

Порт надав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого не погоджується з її доводами, просить суд залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (а.с.148-152).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення господарського суду змінити, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.08.2010р. між Портом, як позикодавцем, та Пароплавством, як позичальником, був укладений договір позики №327ГБ/215Р (поворотної безпроцентної фінансової допомоги), (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого, позикодавець зобовязався передати позичальнику 5000000,00 грн. для погашення заборгованості з поставки паливо-мастильних матеріалів, а позичальник - повернути зазначену суму позики в строк до 31.12.2012р. (а.с.10-11).

Рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. (головуючий суддя Меденцев П.А., суддя Зайцев Ю.А., суддя Рога Н.В.) по справі №916/3467/13 встановлено факт невиконання Пароплавством своїх зобовязань щодо повернення суми позики за Договором, позов Порту до Пароплавства було задоволено повністю, стягнуто з останнього суму боргу у розмірі 5000000,00 грн., пеню у сумі 261626,71 грн., інфляційні збитки у сумі 1250,00 грн., 3% річних у сумі 58458,91 грн. та суму судового збору у розмірі 68820,00 грн. (а.с. 12-14). Вказаним рішенням господарського суду Пароплавству була надана розстрочка виконання рішення на півроку рівними частинами.

Дане рішення місцевого господарського суду в апеляційній та касаційній інстанціях не оскаржувалось.

Разом з тим, частина 3 статті 35 ГПК України вказує на факти, які мають для суду преюдиціальний обовязковий характер, тобто не підлягають доказуванню, а саме: обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт порушення Пароплавством зобов'язання за Договором щодо повернення суми позики не потребує доказування, оскільки це встановлено рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. по справі №916/3467/13.

Разом з тим, у відповідності до приписів ст. 546 ЦК України виконання зобовязань може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст.610 ЦК України кваліфікує як порушення зобов'язання.

В силу вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов'язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.

Так, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вищезазначені норми не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Така ж правова позиція визначена у постановах Верховного Суду України від 04.07.2011р. №13/210/10, від 12.09.2011р. №6/433-42/183, у постанові Вищого господарського суду України від 16.03.2011 N 11/109.

Відповідно до п.7.1 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" №14 від 17.12.2013р., якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Так, рішенням господарського суду Одеської області від 02.07.2014р. по справі №916/2211/14 (суддя Літвінов С.В.), позов Порту до Пароплавства було задоволено частково, стягнуто з останнього пеню у сумі 50000,00 грн., інфляційні збитки у сумі 347527,00 грн., 3% річних у сумі 72147,96 грн. В решті позову було відмовлено (а.с. 16-18).

У подальшому вказане рішення було залишено без змін Одеським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України.

У судовому засіданні апеляційного суду 16.02.2016р. по справі №916/3440/15 Пароплавство надало супровідний лист із копією позовної заяви по справі №916/2211/14 для точного визначення періоду, за який стягувались зазначені суми штрафних санкцій. Із наданих документів вбачається, що індекс інфляції нараховувався за період з 06.12.2013р. по 16.04.2014р., а 3% річних за період з 06.12.2013р. по 31.05.2014р.

Згідно розрахунку, що знаходиться в матеріалах справи, позивач нарахував відповідачу суму втрат від інфляції за період з 01.05.2014р. по 18.03.2015р., що складає 795872,07 грн., та 3% річних за період з 01.06.2014р. по 18.03.2015р., що складає 77346,25 грн. (розрахунок у матеріалах справи).

Відповідач зробив свій контррозрахунок, згідно якого суму втрат від інфляції слід розраховувати, з урахуванням відстрочення рішення суду на півроку, за період з 08.10.2014р. по 19.03.2015р., що складає 335816,90 грн., так само як і 3% річних слід розраховувати за період з 08.10.2014р. по 19.03.2015р., що складає 77346,25 грн. (розрахунок у матеріалах справи).

Дослідивши надані матеріали судова колегія зазначає наступне.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Між тим, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості, у тому числі стосовно яких є ухвала про відстрочку або розстрочку виконання, не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Відповідно до п.7.1 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" №14 від 17.12.2013р., якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Наведене стосується й випадків здійснених господарським судом відстрочки і розстрочки виконання рішення, зміни способу та порядку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на кошти боржника (стаття 121 ГПК), оскільки під час таких відстрочки чи розстрочки або зміни інфляційні процеси тривають, грошове зобов'язання залишається повністю або частково невиконаним і негативний вплив такої ситуації на позивача потребує відповідної компенсації згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України.

За даних обставин також необхідно мати на увазі положення ст. 534 ЦК України, з якої вбачається, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання (у т.ч. судові витрати, витрати на сплату держмита та інших обов'язкових платежів, витрати на юридичну допомогу тощо, що підлягає стягненню за рішенням суду тощо); у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Також апеляційний суд встановив, що при розрахунку сум втрат від інфляції та 3% річних не було враховано положення ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог за грошовим зобовязанням.

Відтак, Пароплавством станом на 16.06.2014р. сплачено на користь Порту суму заборгованості по сплаті судового збору у розмірі 68820,00 грн., пені, інфляційних нарахувань та 3% річних у загальному розмірі 321335,62 грн. за рішенням господарського суду Одеської області від 24.03.2014р. по справі №916/3467/13. А з 16.06.2014р. усі наступні проплати Пароплавства зараховувались Портом у відповідності до ст.534 ЦК України як погашення основної заборгованості.

Слід також зазначити, що положення п.3.2 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" №14 від 17.12.2013р., встановлено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, згідно Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 „Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція)

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 05.04.2011 N 23/466).

Відповідно до листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.97 N 62-97р. для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, помножити між собою.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Також, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (постанова Вищого господарського суду України від 01.02.2012р. №52/30).

Приймаючи до уваги, що при перевірці розрахунків втрат від інфляції та 3% річних було встановлено часткову помилковість їх нарахування, загальна сума втрат від інфляції, яка підлягає стягненню в межах даного позову, за період з 16.06.2014р. по 18.03.2015р. складає 511822,71 грн., а 3% річних за період з 16.06.2014р. по 18.03.2015р. 71208,99 грн.

Враховуючи вищенаведене, Одеський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, а рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2015р. по справі №916/3440/15 змінити.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" задовольнити частково.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2015р. по справі №916/3440/15 змінити, виклавши п.2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Краснофлотська, 28, ) на користь Державного підприємства "Херсонський морський торговельний порт" (73000, м. Херсон, пр-т Ушакова, 4, ) суму інфляційних за період з червня 2014 року по березень 2015 року у розмірі 511822 (пятсот одинадцять тисяч вісімсот двадцять два) грн. 71 коп., 3% річних за період з 16.06.2014р. по 18.03.2015р. у розмірі 71208 (сімдесят одна тисяча двісті вісім) грн. 99 коп., судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 11660 (одинадцять тисяч шістсот шістдесят) грн. 63 коп.

3. В решті рішення господарського суду Одеської області від 19.10.2015р. по справі №916/3440/15 залишити без змін.

4. Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя Т.Я. Гладишева

Суддя А.І. Ярош