ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"15" лютого 2016 р.Справа № 916/4163/15

За позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України";

до відповідача: Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт";

про зобов'язання укласти договір та стягнення 56 213,98 грн.

Суддя Щавинська Ю.М.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 17 від 20.01.2016р.

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 2/1-16 від 12.01.2016р.

СУТЬ СПОРУ: Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" звернулося до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт", в якій просить суд зобовязати останнього укласти договір № 600-003/193 про встановлення сервітуту на № 22 причал з ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Ренійської філії ДП "Адміністрація морських портів України" з встановленням дати виникнення зобовязань по вказаному договору з 01.04.2014р, а також зобовязати відповідача виплатити суму заборгованості по зобовязанням у розмірі 56 213,98 грн. та стягнути витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 28.09.2015р. він звернувся до Державного підприємства "Ренійський морський торговельний порт" з пропозицією укладення договору № 600-003/193 про встановлення сервітуту на № 22 причал, строк дії якого повинен розповсюджуватись на зобовязання, які виникли з 01.04.2014р.

Натомість, як вказує позивач, відповідач відмовив йому в укладенні вищевказаного договору, підтверджуючи при цьому користування вищезазначеним причалом.

Позивач вказує, що на причалі № 22, який знаходиться на балансі Ренійської філії ДП „АМПУ та переданий до ДП „АМПУ на підставі акту-приймання передачі майна від 13.06.2013р., розташований кран мостового типу МК-1. Як зазначає позивач, вказаний кран, з огляду на те, що він є нерухомою перевантажувальною машиною, належить до власності ДП „Ренійський морський торговельний порт та, фактично, він користувався причалом впродовж повних девяти місяців 2014р., а саме з квітня по грудень 2014р.

Щодо заявленої до стягнення суми позивач зазначає, що сума плати за сервітут причалу № 22 за 2014р. розрахована згідно наказу ДП „АМПУ № 6 від 12.06.2013р. та Методичних рекомендацій розрахунку плати за сервітут причалів № 281 від 20.12.2013р. та складає 248 704,07 грн.

Відтак, вказує, що сума плати по причалу № 22 за 9 місяців 2014р. складає 186 528,05 грн. (248 704,07:12*9+186 528,05 грн.), однак відповідачем було сплачено лише суму у розмірі 139 683,07 грн., у звязку із чим різниця становить 46 844,98 грн.

На теперішній час у ДП „Кенійський морський торговельний порт за користування причалом за період з квітня по грудень 2014р. склалась заборгованість у розмірі 56 844,98 грн., яку позивач і має намір стягнути в примусовому порядку.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.10.2015р. суддею Гуляк Г.І. було порушено провадження у справі № 916/4163/15 із призначенням розгляду в засіданні суду 02.11.2015р.

Ухвалою суду від 02.11.2015р. з огляду на нез'явлення представників відповідача у судове засідання та необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 23.11.2015р.

У судовому засіданні 23.11.2015р. відповідачем було надано заперечення на позовну заяву (т.1 а.с.57-59), згідно яких останній зазначає, що впродовж 2014р. між ним та позивачем неодноразово укладалися договори про встановлення сервітуту саме 22 причалу.

Відповідач вказує, що усі ці договори були укладені на підставі заявок ДП „РМТП на час здійснення на даному причалі навантажувально розвантажувальних робіт та стверджує, що згідно укладених договорів останній отримував право доступу до 22 причалу і на протязі 2014р.

ДП "Ренійський морський торговельний порт" зазначає, що за доступ до вищевказаного причалу ним на підставі договорів про встановлення сервітуту, довідок служби оперативного планування Ренійської філії ДП „АМПУ про строк дії сервітуту причалу, довідок відділу з портових зборів про належні до сплати грошових коштів та актів виконаних робіт, грошові кошти були сплачені своєчасно.

Однак, незважаючи на вищевказані обставини, 16.09.2015р. вищевказаною філією ДП „АМПУ додатково на адресу ДП „АМПУ було направлено договір № 600-003/193 від 16.09.2015р.

Відповідач заперечує проти твердження позивача щодо того, що плата за сервітут 22 причалу повинна бути застосована на підставі наказу ДП „АМПУ № 6 від 12.06.2013р. та наказу ДП „АМПУ № 281 ВІД 20.12.2014р., оскільки стверджує, що у вказаних документах чітко визначено, що плата за сервітут розраховується виключно на підставі доходів від вантажопереробки на конкретному причалі, без врахування обладнання розташованого на даному причалі.

ОСОБА_2 того, відповідач у поданих запереченнях на позов акцентує увагу на тому, що мостовий кран МК-1 є обладнанням державної власності, яке знаходиться на балансі ДП „РМТП, вказуючи при цьому, що будування 22 причалу та монтаж МК-1 здійснювалось одночасно і фактично.

Відповідач зазначає, що демонтаж крану може привести до технічних порушень 22 причалу, з огляду на що позивач не взмозі приймати самостійно рішення з цього приводу.

Між тим, ДП "Ренійський морський торговельний порт" зазначає, що наявність мостового крану на 22 причалі не перешкоджає доступу до причалу іншим портовим операторам, які діють на території Ренійського порту.

З урахуванням вищевказаних обставин, відповідач вказує, що він змушений був відмовитись від підписання договору та прийняття до сплати рахунку №927 від 16.09.2015р., а обидва екземпляри договору без підпису з його боку разом з рахунком були повернуті на адресу позивача.

Ухвалою суду від 23.11.2015р. у зв'язку із нез'явленням представників позивача та необхідністю витребування доказів, розгляд справи було відкладено на 02.12.2015р.

Розпорядженням керівника апарату суду від 02.12.2015р., приймаючи до уваги перебування судді Гуляк Г.І. на лікарняному з 27.11.2015 року, призначено повторний автоматичний розподіл справи № 916/4163/15, за результатами якого дану справу розподілено судді господарського суду Одеської області Щавинській Ю.М.

Ухвалою суду від 07.12.2015р. суддею Щавинською Ю.М. справу № 916/4163/15 було прийнято до свого провадження із призначенням розгляду в засіданні суду 13.01.2016р.

07.12.2015р. до канцелярії суду від позивача надійшли заперечення на відзив (т.2 а.с.21-22), в обґрунтування яких останній зазначає, що факт користування відповідачем причалом № 22 підтверджується тим, що кран, який на ньому розташований, є цілісним майновим комплексом, а його переміщення з причалу є неможливим.

Водночас, позивач зазначає, що предметом проекту договору, наданого ДП "Ренійський морський торговельний порт, є платне тимчасове користування обєктом нерухомого майна причалу № 22, а зміст сервітуту полягає в наданні власником Сервітуарію права користування причалом, необхідним для здійснення Сервітуараєм свої основної діяльності.

Ухвалою суду від 13.01.2016р. з огляду на нез'явлення в судове засідання представника позивача, від якого не надходило клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також неподання витребуваних ухвалою суду доказів, розгляд справи було відкладено на 01.02.2016р.

Ухвалою суду від 01.02.2016р. строк розгляду справи за клопотанням представників сторін було продовжено на пятнадцять днів та у звязку із неподанням витребуваних судом доказів, а також необхідністю витребування нових доказів, розгляд справи було відкладено на 15.02.2016р.

У судовому засіданні 15.02.2016р. представником позивача було надано письмові пояснення (т.2 а.с.41-44), згідно яких останній зазначає, що причал №22 на підставі розподільчого балансу від 13.06.2013р. та відповідного акту приймання-передачі від 13.06.2013р. було передано на баланс ДП „АМПУ .

Позивач вказує, що вказаний обєкт нерухомості будувався, як причальний комплекс для роботи, відповідно до акту Державної приймальної комісії по прийманню та експлуатації закінченого будівництва причального комплексу для перевантаження контейнерів з відпрацьованим паливом АЕС „Козлодуй від 16.01.1989р.

Ренійська філія ДП "АМПУ" у поданих поясненнях зазначає про укладення з відповідачем семи договорів про встановлення сервітуту на причал, вказуючи при цьому, що зобовязання за вказаними договорами були виконані в повному обсязі, що підтверджується відповідними актами прийому-передачі нерухомого майна.

Позивач також зазначає, що на теперішній час між ним та відповідачем укладено договір про забезпечення доступу портового оператора до причалів № 100-001 (04-П-РЕФ-15) від 23.12.2015р., на підставі якого Ренійська філія забезпечує доступ до причалу № 22 для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт.

У судове засідання 15.02.2016р. зявився представник позивача, який під час розгляду справи в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенню.

Представник відповідача в свою чергу заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, які безпосередньо викладені у письмових запереченнях на позов.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників процесу, надані під час судового розгляду, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу ст.2 Закону України Про судоустрій та статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

За змістом положень вищевказаних норм, правом на предявлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, субєктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд зясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

При цьому, приймаючи до уваги, що, розглядаючи справу, суд повинен дослідити усі правовідносини, що виникли між сторонами, та надати їм відповідну правову оцінку, суд вказує наступне.

У відповідності до ст. 187 Господарського кодексу України, спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Як встановлено судом, позовні вимоги направлені на зобовязання відповідача укласти договір сервітуту із розповсюдженням його дії на правовідносини сторін, що виникли з 1.04.2014р., а також на стягнення коштів по цьому договору.

При цьому судом встановлено, що адміністрація є державним комерційним підприємством, зареєстрованим відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до частини 2 статті 74 Господарського кодексу України майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. У будь-якому разі усе майно, що знаходиться у розпорядженні адміністрації, належить до державного майна.

Відповідно до частини 1 статті 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим кодексом та іншими законами.

Таким чином, адміністрація як особа, у господарському віданні якої знаходиться причали та на балансі якої вони числяться, здійснює право володіння, користування та розпорядження цим майном.

Судом встановлено, що адміністрація здійснює право володіння, користування та розпорядження закріпленим за ним майном, вона володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень статті 403 Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Відповідно до частини 2 статті 144 Господарського кодексу України, право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частинами 1, 4 статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Статтею 3 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено обов'язковість державної реєстрації речових та інших прав та їх обтяжень на нерухоме майно та визначає, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають право власності; речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; право власності на об'єкт незавершеного будівництва; заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Таким чином, суд доходить до висновку, що право сервітуту, оскільки воно є похідним речовим правом, може бути зареєстровано після державної реєстрації права власності, права господарського відання.

Майно, щодо якого позивач просить укласти договір сервітуту, відноситься до об'єктів нерухомого майна, тобто, до об'єктів, речові та інші права і їх обтяження на які підлягають обов'язковій державній реєстрації.

Як встановлено судом з усних та письмових пояснень представника, на даний час тільки проводяться роботи по внесенню в реєстр Фонду державного майна переліку нерухомого майна, який було отримано на підставі акту приймання передачі з подальшим оформленням права власності за Міністерством інфраструктури України та оформлення права господарського відання за ДП „Адміністрація морських портів України.

Таким чином, суд доходить висновку про безпідставність позовних вимог про укладення договору сервітуту щодо права користування майном при відсутності реєстрації речового права.

При цьому посилання позивача на тимчасові договори сервітуту, укладені між сторонами, як на підставу правомірності позовних вимог, не приймається судом до уваги, оскільки правомірність договорів про встановлення сервітуту на причал № 22, а саме договору № 600-003/160 від 08.05.2015р.(т.2а.с.57-59); № 600-003/163 від 13.05.2015р.(т.2а.с.61-66); № 600-003/168 від 17.05.2015р. (т.2а.с.68-70); № 600-003/170 від 22.05.2015р. (т.2а.с.72-74); № 600-003/172 від 25.05.2015р. (т.2а.с.76-78); № 600-003/174 від 31.05.2015р. (т.2а.с.80-82) та № 600-003/181 від 15.06.2015р. (т.2а.с.84-86) не є предметом доведення та встановлення у даній справі, у звязку з чим суд не надає їм правової оцінки.

ОСОБА_2 того, частиною 3 статті 18 Закону України "Про морські порти України" встановлено, що власники та/або користувачі технологічно пов'язаних об'єктів портової інфраструктури зобов'язані укладати між собою договори, що визначають взаємні права і обов'язки щодо організації та забезпечення безперервності технологічного процесу надання відповідних послуг у морському порту і встановлюють єдиний порядок експлуатації відповідної інфраструктури морського порту.

Як встановлено судом на теперішній час правовідносини сторін врегульовані договором про забезпечення доступу портового оператора до причалу (ів) від 23.12.2015р. (т.2 а.с.88-92), згідно предмету якого Адміністрація зобовязується забезпечити доступ Портового оператора (ДП „Ренійський морський торговельний порт) до причалів, зокрема, до причалу № 22, що перебуває у господарському віданні Адміністрації, а Портовий оператор зобовязується сплатити Адміністрації за доступ до причалу. Послуга надається з метою забезпечення виконання Портовим оператором навантажувально-розвантажувальних робіт на причалі в межах його паспортних довжини та ширини.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні позовних вимог про зобовязання укласти договір слід відмовити.

Приймаючи до уваги, що вимоги про стягнення заборгованості у розмірі 56 213,98 грн. є похідними, оскільки ґрунтуються на договорі, у вимогах про зобовязання укласти який було відмовлено, вказані вимоги задоволенню також не підлягають.

У звязку з відмовою в позові, на підставі ст. ст. 44, 49 ГПК України обовязок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору на відповідача не покладається.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України.

Повне рішення складено 22 лютого 2016 р.

Суддя Ю.М. Щавинська