РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016Справа №910/26149/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд - Компані»

про стягнення 257 158,52 грн.

Суддя Селівон А.М.

представники сторін:

Від позивача: Шило С.М. - представник, довіреність №21 від 12.01.2015 р.;

Від відповідача: не з'явився;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд - Компані» про стягнення заборгованості у розмірі 257 158,52 грн., з яких: 218 054,81 грн. сума основного боргу, 35 686,46 грн. інфляційні нарахування, 3 417,25 грн. відсотки річних, а також судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3 857,38 грн..

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань з оплати поставленого позивачем відповідачеві на підставі накладних бетону, будівельних розчинів, залізобетонних виробів та конструкцій, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.10.2015 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/26149/15 та призначено до розгляду на 27.10.2015 р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 27.10.2015 р. та 17.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 17.11.2015 р. та 03.12.2015 р. відповідно.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.12.2015 р. за клопотанням позивача продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 28.12.2015 р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2015 р. розгляд справи відкладено на 28.12.2015 р.

У судові засідання 27.10.2015 р., 17.11.2015 р., 03.12.2015 р., 28.12.2015 р. та 14.01.2016 р. з'явився представник позивача.

Представник відповідача у зазначені судові засідання не з'явився.

На час проведення судового засідання 27.10.2015 р. доказів отримання відповідачем ухвали суду у справі від 08.10.2015 поштовим відділенням зв'язку до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №308, в якому зазначено, що станом на 22.10.2015 вказане поштове відправлення надійшло до відділення поштового зв'язку «Київ Південний Поштамт» та адресату не вручено.

На час проведення судового засідання 17.11.2015 р. доказів отримання відповідачем ухвали суду у справі від 27.10.2015 поштовим відділенням зв'язку до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №703, в якому зазначено, що станом на 16.11.2015 р. вказане поштове відправлення надійшло до відділення зв'язку «Київ Південний Поштамт» та вручено адресату за довіреністю.

На час проведення судового засідання 03.12.2015 р. доказів отримання відповідачем ухвали суду у справі від 17.11.2015 р. поштовим відділенням зв'язку на час розгляду справи до суду не повернуто.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №838, в якому зазначено, що станом на 27.11.2015 р. вказане поштове повідомлення повернуто за зворотною адресою та адресату не вручено.

Копії ухвал суду від 03.12.2015 р. та від 28.12.2015 р., які направлялись відповідачу на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 03146, м. Київ, вул. Качалова, буд. 5-в, на час проведення судових засідань 28.12.2015 р. та 14.01.2016 р. повернулись на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручені.

Інші дані (адреси), за якими можна встановити місцезнаходження відповідача, позивачу невідомі.

Суд зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Окрім того, пунктом 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) роз'яснено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

З огляду на приписи ст. 64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 Постанови № 18 суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.10.2015 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення №1390 від 23.10.2015 р. по справі з додатками, які долучені судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 17.11.2015 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли: клопотання №1449 від 16.11.2015 р. щодо долучення документів до матеріалів справи; клопотання №1457 від 17.11.2015 р. щодо зміни реквізитів позивача; клопотання №1450 від 16.11.2015 р., в якому позивач просить витребувати у ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС України документи необхідні, на його думку, для всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи та обґрунтування до клопотання №1451 від 16.11.2015 р.. Вищезазначені документи долучені судом до матеріалів справи.

Крім того, судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.12.2015 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли: клопотання №1508 від 02.12.2015 р., в якому позивач просить витребувати у ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС України документи необхідні, на його думку, для всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи; обґрунтування до клопотання вих.№1509 від 02.12.2015 р., які долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалами суду від 17.11.2015 р. та 03.12.2015 р. задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів та згідно ст. 38 ГПК України зобов'язано ДПІ у Святошинському та Солом'янському районах ГУ ДФС України надати суду відповідні документи.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 03.12.2015 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС України у м. Києві на виконання вимог ухвали суду надійшов лист, в якому контролюючий орган повідомляє, що ТОВ «Трансбуд - Компані» знаходиться на обліку в ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС України у м. Києві. Зазначений лист долучений судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 28.12.2015 р. представник позивача надав повідомлення №1524 від 07.12.2015 р. щодо звернення до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС України у м.Києві, яке долучено судом до матеріалів справи.

До початку судового засідання 14.01.2016 р. через відділ діловодства (канцелярію) Господарського суду м. Києва від ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС України у м. Києві на виконання вимог ухвали суду надійшов лист з додатками про надання інформації №17492/9/26-57-01-34 від 25.12.2015 р., який долучений судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 14.01.16 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судових засідань 27.10.2015 р., 17.11.2015 р., 03.12.2015 р., 28.12.2015 р. та 14.01.2016 р. до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами суду від 08.10.2015 р., 27.10.2015 р., 17.11.2015 р., 03.12.2015 р. та 28.12.2015 р. відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, відповідачем не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечував, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань представника позивача щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судових засідань.

Перед початком розгляду справи в судовому засіданні представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні повідомив суд, що права та обов'язки стороні зрозумілі.

Відводу судді представником позивача не заявлено.

В судовому засіданні 14.01.2016 р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Частинами 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України визначено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні на виконання замовлень Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд - Компані» Публічним акціонерним товариством «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» у період з жовтня 2012 р. по лютий 2013 р. було виставлено відповідачеві рахунки - фактури на оплату продукції (бетону, будівельного розчину, залізобетонних виробів та конструкцій відповідачу) на загальну суму 253301,24 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.

Як зазначено в виставлених позивачем рахунках - фактурах термін одержання продукції відповідачем підлягав погодженню протягом двох днів після одержання рахунку - фактури.

На підставі виставлених рахунків ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» за період жовтень 2012 р. - лютий 2013 р. було здійснено відвантаження ТОВ «Транстбуд-Компані» через уповноважених представників останнього продукції, а саме, бетону, будівельного розчину, залізобетонних виробів та конструкцій на загальну суму 253 301,24 грн., в т.ч. ПДВ 42 216,87 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних за спірний період.

Таким чином, з матеріалів позовної заяви та усних пояснень представника позивача вбачається, що договір між сторонами у формі єдиного документу, складеного у письмовій формі, підписаний сторонами та скріплений їх печатками, не складався.

Приймаючи до уваги, що матеріалами справи та представником позивача в судовому засіданні підтверджуються обставини щодо передачі позивачем продукції відповідачу та прийняття цієї продукції останнім, суд, виходячи із приписів ст. 202 Цивільного кодексу України, приходить до висновку, що сторонами вчинені дії, спрямовані на набуття цивільних прав та обов'язків. При цьому зміст зобов'язальних відносин сторін полягає в тому, що позивач зобов'язався поставити відповідачу продукцію - бетон, будівельний розчин, залізобетонні вироби та конструкції, а відповідач зобов'язався оплатити продукцію, яка зазначена у відповідних рахунках-фактурах та накладних за спірний період.

Згідно п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 дії сторін (передача продавцем товару покупцю за видатковими накладними, прийняття товару покупцем) свідчать про виникнення між ними правовідносин поставки.

Аналіз правовідносин, які виникли між сторонами, свідчить, що між сторонами фактично був укладений договір поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи, що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

На підтвердження факту відвантаження відповідачеві продукції позивачем надані копії відповідних товарно - транспортних накладних за спірний період, отримання продукції згідно яких ТОВ «Трансбуд-Компані» підтверджується засвідченими печаткою відповідача підписами представників останнього.

При цьому уповноважені представники відповідача діяли на підставі відповідних довіреностей, а саме: ОСОБА_3 на підставі довіреностей № 0002924 від 01.10.12 р., № 0002837 від 26.09.12 р., № 0003311 від 01.11.12 р., ОСОБА_4 на підставі довіреностей № 0002996 від 04.10.12 р., № 0003312 від 01.11.12 р., № 0003438 від 08.11.12 р., № 0003466 від 12.11.12 р., № 0003628 від 03.12.12 р., ОСОБА_5 на підставі довіреності № 0003191 від 22.10.12 р., ОСОБА_6 на підставі довіреностей № 0003777 від 03.12.12 р. та № 299 від 11.02.13 р., які були дійсні на час отримання продукції від позивача.

Як встановлено судом за матеріалами справи, позивачем додатково надані суду копії податкових накладних ПАТ «Завод ЗБК ім. С.Ковальської» № 923 від 31.10.12 р., № 837 від 28.11.12 р., № 487 від 10.12.12 р. та № 431 від 22.02.13 р., а також реєстр виданих податкових накладних підприємства за період з 01.10.12 р. по 31.12.13 р. за даним контрагентом.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим видом обліку, що ведеться підприємством. (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліг нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Відповідно до п. 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника - податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону Україна., оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з положеннями п.п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс) (п.п. 201.6, 201.7 ст. 201 Податкового кодексу України).

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім цього, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від та 03.12.15 р. ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві були надані декларації з ПДВ та розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів по ТОВ «Трансбуд - Компані» за жовтень, листопад, грудень 2012 р. та лютий 2013 р. згідно даних ІС «Податковий блок», реєстри отриманих та видних податкових накладних по ТОВ «Трансбуд - Компані» за жовтень, листопад, грудень 2012 р. та лютий 2013 р. згідно даних ІС «Податковий блок».

Отже, за висновками суду надані позивачем копії податкових накладних позивача, надані суб'єктом владних повноважень копії податкових декларацій з ПДВ ТОВ «Трансбуд-Компані», реєстри виданих та отриманих податкових накладних останнього, які відображають факти поставок між ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та ТОВ «Трансбуд - Компані» за спірний період, а також, зокрема, Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту ТОВ «Трансбуд - Компані» в розрізі контрагентів (Додаток № 5 до податкової декларації з ПДВ) за спірний період підтверджують отримання відповідачем продукції від ПАТ «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» та належне його оприбуткування і відображення у власному бухгалтерському обліку ТОВ «Трансбуд - Компані».

Заперечень щодо факту поставки продукції за вказаними видатковими накладними відповідачем суду не надано.

В свою чергу доказів пред'явлення відповідачем на час здійснення поставки претензій щодо якості, кількості товару та термінів поставки, а також наявності Актів про виявлені недоліки поставленого товару від відповідача до суду не надходило, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Завод ЗБК ім. Світлани Ковальської» умов зобов'язання з поставки з боку відповідача на момент спірних правовідносин відсутні.

За таких обставин, судом встановлено, що позивачем виконано прийняті на себе зобов'язання з передачі продукції, а відповідачем, у свою чергу, прийнятий ця продукція без будь - яких зауважень, факт передачі позивачем продукції належним чином підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що між сторонами мають місце правовідносини, що склалися на підставі укладеного у спрощений спосіб договору поставки, за яким сторони не визначили строк здійснення відповідачем оплати за отриманий товар. Єдиною зазначеною у рахунках - фактурах умовою продажу зазначено дійсність вказаних рахунків до оплати протягом 3-х робочих днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п.1.7 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Вищезазначена позиція кореспондується з п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, згідно якого також встановлено, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Отже, строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Враховуючи вищезазначені правові норми, оскільки інший строк оплати продукції сторонами у накладних та рахунках - фактурах встановлений не був, то відповідач мав розрахуватись з позивачем у повному обсязі після отримання товару.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, є зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Проте, як встановлено судом за матеріалами справи та підтверджено представником позивача в судовому засіданні відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок позивача грошові кошти лише в розмірі 35 246,48 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою, долученою до матеріалів справи. Отже залишок несплаченої відповідачем заборгованості за поставлену продукцію становить 218054,76 грн..

Окрім того, в матеріалах справи міститься надана позивачем копія Акту звірки взаєморозрахунків від 09.01.2013 р., який містить підписи посадових осіб позивача та відповідача (головного бухгалтера відповідного підприємства) та засвідчений печатками підприємств, відповідно до якого станом на 01.01.2013 р. за відповідачем рахується заборгованість за поставлений товар у сумі 238 308,68 грн.

У зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань з оплати товару позивач звертався до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд - Компані» з претензією №2 від 02.04.2015 р. щодо оплати фактично отриманої замовником продукції у загальній сумі 218 054,81 грн., яка була отримана відповідачем 07.04.2015 р., що підтверджується копіями опису вкладення у цінний лист від 03.04.2015 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 219.

В свою чергу, претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, доказів задоволення відповідачем зазначеної вимоги та сплати грошових коштів позивачу суду не надано.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, свої зобов'язання щодо оплати поставленої позивачем продукції - бетону, будівельних розчинів, залізобетонних виробів та конструкцій на суму 218 054,81 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства відповідач не виконав, в результаті чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у зазначеному вище розмірі, яку позивач просив стягнути в судовому порядку.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності боргу, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань з оплати поставленої продукції, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати поставленої продукції відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 218054,81 грн. за поставлену та не оплачену продукцію підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати поставленої продукції у строк, визначений законодавством, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення проценти річних в сумі 3417,25 грн. за період з 10.04.15 р. по 29.09.15 р. та інфляційні втрати в сумі 35686,46 грн. за період з 10.04.15 р. по 29.09.15 р., які позивач просив суд стягнути згідно наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення відсотків річних та інфляційних нарахувань судом встановлено, що розмір процентів річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 3100,56 грн., є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення з відповідача позивачем, отже позовні вимоги в частині стягнення процентів річних за неоплату поставленої позивачем продукції підлягають частковому задоволенню в сумі 3100,56 грн..

Також судом встановлено, що розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, в межах визначеного позивачем періоду становить 38203,31 грн., а отже є більшим, ніж заявлено до стягнення позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в частині стягнення втрат від інфляції за несвоєчасну оплату поставленої продукції підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 35686,46 грн..

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03. 12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85,116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансбуд - Компані» (03146, м. Київ, вул. Качалова, буд. 5-В, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Завод залізобетонних конструкцій ім. Світлани Ковальської» (01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7, ) 218 054,81 грн. (двісті вісімнадцять тисяч п'ятдесят чотири гривні вісімдесят одну копійку) основного боргу, 3100,56 грн. (три тисячі сто гривень п'ятдесят шість копійок) процентів річних, 35686,46 (тридцять п'ять тисяч шістсот вісімдесят шість гривень сорок шість копійок) інфляційних нарахувань та 3852,63 грн. (три тисячі вісімсот п'ятдесят дві гривні шістдесят три копійки) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 лютого 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон