РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2016Справа №910/31396/15

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Енсайн ЛТД»
до1. Київської міської митниці ДФС 2. Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві
простягнення збитків у розмірі 328 620,82 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Шипіцин О.В.
від відповідача 1:не з'явився
від відповідача 2:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енсайн ЛТД» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці ДФС та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про стягнення збитків у розмірі 328 620,82 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок неправомірних дій Київської міської митниці ДФС, які полягають у прийнятті рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією від 27.05.2014 р. №100270001/2014/209432, позивач поніс збитки у розмірі 328 620,82 грн., обов'язок по відшкодуванню яких покладається на державу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.12.2015 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 18.01.2016 р.

14.01.2016 р. представником відповідача 1 до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на недоведеність позивачем вини Київської міської митниці ДФС в заподіяних збитках на суму 328 620,82 грн.

Судове засідання 18.01.2016 р. не відбулося та було перенесено на 03.02.2016 р.

25.01.2016 р. представником відповідача 2 до канцелярії суду подано клопотання про зобов'язання позивача направити на адресу Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві копії позовної заяви, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на наявність в матеріалах позовної заяви належних доказів направлення її копії разом доданими документами (опис вкладення у цінний лист від 08.12.2015 р.).

В судовому засіданні 03.02.2016 р. судом оголошувалась перерва на 22.02.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2016 р. розгляд справи відкладено на 25.02.2016 р. у зв'язку із неявкою представника відповідача 1 та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача 1, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №855.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, через канцелярію суду подав клопотання про зобов'язання позивача надати додаткові докази, в задоволенні якого судом відмовлено з огляду на наступне.

Суд обмежений строком для розгляду даної справи приписами статті 69 Господарського процесуального кодексу України, з урахуванням дати подання позовної заяви та задоволення клопотання відповідачів про продовження строків розгляду справи.

При цьому, заявляючи клопотання про зобов'язання витребувати у відповідача 1 додаткові докази, відповідач 2 був обізнаний про закінчення строку розгляду даної справи та необхідністю прийняття рішення саме в даному судовому засіданні.

Також суд відзначає, що у поданому клопотанні стороною взагалі не обґрунтовано неможливості самостійно отримати витребувані докази зарахування грошових коштів до державного бюджету України з огляду на наявність повноважень, наданих Державній казначейській службі України в силу закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Більш того, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

За змістом п. 3.14 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, якщо їх явку судом визнано обов'язковою, також може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на: неможливість початку розгляду судом порушеної провадженням справи; неможливість прийняття судом рішення в даному судовому засіданні; створення інших перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків.

З огляду на викладене, подання представником відповідача 2 клопотання про зобов'язання суду витребувати додаткові докази в останній день строку розгляду справи свідчить про зловживанням своїми процесуальними правами шляхом затягування судового процесу.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно з п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідачі у судове засідання 25.02.2016 р. не з'явилися, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі контракту №091-2014 від 11.01.2014 р., укладеного між Товариством та Компанією SHANTOU YUPENG CIDIAN INDUSTRY CO., LTD (Китай), позивачем було придбано товар (футляри з листів пластмаси для зберігання DVD дисків).

Для здійснення митного оформлення придбаного товару в Київську міську митницю ДФС позивач подав митному органу вантажну митну декларацію №100270001/2014/209432 від 27.05.2014 р., в якій митна вартість товару відповідно до ст. 57 Митного кодексу України визначена позивачем за першим методом (ціною договору), згідно з п. 2.2 контракту.

Під час митного оформлення товару у відповідача 1 виникли сумніви щодо наданих документів, тому з метою контролю правильності визначення митної вартості товару у позивача витребувано додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.

Відповідно до рішення про коригування митної вартості товарів №100270001/2014/300122/2 від 06.06.2014 р. відповідачем 1 здійснено коригування митної вартості товару та визначено митну вартість товару за шостим методом (резервним) у зв'язку з тим, що подані декларантом документи містять розбіжності, а саме: порушено п. 4.1.2 контракту № 091-2014 від 11.01.2014 щодо передплати імпортованого товару.

Карткою №100270001/2014/00390 від 16.06.2014 р. відповідачем 1 відмовлено позивачу у митному оформленні (випуску) товарів за поданою митною декларацією.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2015 р. у справі №826/15008/14 визнано протиправними дії Київської міжрегіональної митниці Міндоходів щодо прийняття рішення про коригування митної вартості товарів та щодо прийняття рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією від 27.05.2014 р. №100270001/2014/209432, визнано протиправним та скасувати рішення Київської міжрегіональної митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 06.06.2014 №100270001/2014/300122/2, визнано протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.06.2014 №100270001/2014/00390.

Спір у справі виник у зв'язку із спричиненням позивачу шкоди у розмірі 328 620,82 грн., завданих протиправними діями відповідача 1.

Зокрема, позивач вказує, що внаслідок прийняття відповідачем неправомірного рішення про коригування митної вартості товару, позивачем було переплачено мито на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання у розмірі 24 662,96 грн., податок на додану вартість у розмірі 48 658,41 гр. та сплачено додатковий імпортний збір на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання, в розмірі 21 325,44 грн.

Також позивачем було укладено договір №МС-03/11-2014 про надання послуг по декларуванню та зберіганню товарів на митному складі тимчасового зберігання, за наслідками виконання якого позивач поніс збитки у розмірі 93 264,68 грн., а також збитки у розмірі 140 646,33 грн. за зберігання товару під митним контролем.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 Цивільного кодексу України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення:

1) протиправної поведінки;

2) розміру шкоди;

3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою.

Спеціальна правова конструкція ст. 1173 Цивільного кодексу України на відміну від загальних елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для наявності підстав для стягнення шкоди, виключає такий елемент як наявність вини.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу Державної митної служби України) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому, неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

За відсутності хоча б одного з цих (трьох) елементів цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) відповідача 1, виникнення шкоди та причинний зв'язок між її неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди позивачу. Неправомірність дій (бездіяльності) відповідача 1 має підтверджуватись належними доказами.

Суд відзначає, що за умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Відповідно до статті 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відомості про митну вартість товарів використовуються для: нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; ведення митної статистики; розрахунку податкового зобов'язання, визначеного за результатами документальної перевірки (стаття 50 Митного кодексу України).

Згідно зі статтею 52 вказаного Кодексу, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Частиною 1 ст. 54 Митного кодексу України передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 54 Митного кодексу України, митний орган під час здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів зобов'язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Як вбачається із матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2015 р. у справі №826/15008/14 визнано протиправними дії Київської міжрегіональної митниці Міндоходів щодо прийняття рішення про коригування митної вартості товарів та щодо прийняття рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією від 27.05.2014 р. №100270001/2014/209432, визнано протиправним та скасувати рішення Київської міжрегіональної митниці Міндоходів про коригування митної вартості товарів від 06.06.2014 №100270001/2014/300122/2, визнано протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 16.06.2014 №100270001/2014/00390.

Вказана постанова залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.09.2015 р. у справі №К/800/21862/15.

Отже, факт протиправних дій зі сторони відповідача 1, яке полягає у прийнятті рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією від 27.05.2014 р. №100270001/2014/209432 підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем 1.

Суд вважає доведеним позивач факт наявності причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями відповідача 1 та понесенню витрат у розмірі 94 646,81 грн., які складаються із переплачених позивачем мита на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання у розмірі 24 662,96 грн., податку на додану вартість у розмірі 48 658,41 гр., а також сплаченого додаткового імпортного збору на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання, в розмірі 21 325,44 грн.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачами належними доказами не спростовано, що у зв'язку з прийняттям відповідачем 1 неправомірного рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів за митною декларацією від 27.05.2014 р. №100270001/2014/209432, позивач змушений був понести витрат у розмірі 94 646,81 грн., пов'язані зі сплатою додаткових платежів (мита, ПДВ та імпортного збору), а відтак вказані витрати позивача є збитками у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.

В той же час, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем того, що понесені ним витрати у розмірі 93 264,68 грн. та 140 646,33 грн. за зберігання товарів на митному складі тимчасового зберігання є збитками з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, за погодженням з митним органом ним було укладено договір №МС-03/11-2014 про надання послуг по декларуванню та зберіганню товарів на митному складі тимчасового зберігання, за наслідками виконання якого позивач поніс збитки у розмірі 93 264,68 грн., а також збитки у розмірі 140 646,33 грн. за зберігання товару під митним контролем.

При цьому, у позовній заяві позивач вказує, що він був вимушений до укладення такого договору внаслідок неправомірних дій відповідача 1, які виявилися у прийнятті рішення про відмову у митному оформленні (випуску) товарів.

В той же час, відповідно до ч. 7 ст. 55 Митного кодексу України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач не був позбавлений можливості випуску товарів у вільний обіг шляхом надання гарантій у відповідності до приписів ч. 7 ст. 55 Митного кодексу України.

З огляду на викладене, грошові кошти у розмірі 93 264,68 грн. та 140 646,33 грн., сплачені за зберігання товарів на митному складі тимчасового зберігання, не вважаються судом вимушеними витратами, які позивач здійснив для відновлення свого порушеного права.

Відтак, заявлені до стягнення грошові кошти у розмірі 93 264,68 грн. та 140 646,33 грн. відповідно, пов'язані з оплатою послуг зберігання, не можна розцінювати як збитки у розумінні статей 611, 623 Цивільного кодексу України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру, а відтак в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити.

При цьому, суд враховує, що, як зазначив Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 р. у справі № 1-36/2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Таким чином, з врахуванням наведених норм права, відшкодування шкоди в даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету (аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України у справі № 67/157-10 від 25.05.2011 р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином управління наявними коштами Державного бюджету України, входить до компетенції Державної казначейської служби України.

Враховуючи положення вищенаведених норм чинного законодавства України, позивачу надане право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з державного бюджету України заподіяної шкоди у розмірі 94 646,81 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Енсайн ЛТД» задовольнити частково.

2. Стягнути з державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Енсайн ЛТД» (49000, м. Дніпропетровськ, вул. Благоєва, 31-Г; ідентифікаційний код 35035634) грошові кошти у розмірі 94 646 (дев'яносто чотири тисячі шістсот сорок шість) грн. 81 коп. та судові витрати у розмірі 1 419 (одна тисяча чотириста дев'ятнадцять) грн. 70 коп. Видати наказ.

3. В Іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.02.2016 р.

Суддя В.П. Босий