РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016Справа №910/29868/15

За позовом Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод"
до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України"
про визнання кредитних договорів недійсними

Суддя Стасюк С.В.

Представники сторін:

від позивача не з'явився
від відповідача Бабій О.В. (дов. № 010-01/2343 від 11.04.2014 року)

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 09 лютого 2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Приватне акціонерне товариство "Бориспільський автозавод" (надалі по тексту - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (надалі по тексту - відповідач) про визнання кредитних договорів недійсними.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2015 року порушено провадження у справі № 910/29868/15 та призначено справу до розгляду на 24.12.2015 року.

24.12.2015 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

Представник позивача в судове засідання 24.12.2015 року не з'явився, вимоги ухвали суду від 26.11.2015 року не виконав, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.12.2015 року розгляд справи було відкладено на 21.01.2016 року, у зв'язку з неявкою позивача та необхідністю подання додаткових доказів у справі.

21.01.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

У судовому засіданні 21.01.2016 року представник позивача надав клопотання про продовження строків розгляду спору.

Розглянувши подане позивачем 21.01.2016 року клопотання про продовження строків розгляду спору, суд приходить до висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2016 року розгляд справи було відкладено на 04.02.2016 року, у зв'язку з необхідністю подання додаткових доказів у справі.

03.02.2016 року через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача в судове засідання 04.02.2016 року не з'явився про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином.

У судовому засіданні 04.02.2016 року представник відповідача подав доповнення до відзиву на уточнену позовну заяву.

Суд, розглянувши подане позивачем клопотання про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про його задоволення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2016 року розгляд справи відкладено на 09.02.2016 року.

У судове засідання 09.02.2016 року представник позивача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 09.02.2016 року надав усні пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення позову, з підстав, наведених у відзиві на позов та доповненнях до відзиву.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника позивача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд -

ВСТАНОВИВ:

22.06.2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (банк) та Закритим акціонерним товариством "Бориспільський автозавод", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Бориспільський автозавод" (позичальник), в рамках Генеральної угоди від 22.06.2007 року № 151107N1, було укладено кредитний договір № 151107К26 (надалі по тексту - Кредитний договір № 151107К26), за умовами якого банк відкриває позичальникові відновлювальну мультивалютну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до положень та умов цього Договору.

Ліміт кредитної лінії: еквівалент 6 200 000,00 доларів США. Кінцевий термін погашення кредиту: 22.06.2010 року (пункти 3.2.1., 3.2.2. Кредитного договору № 151107К26).

Згідно з пунктом 3.2.5. Кредитного договору № 151107К26 процентна ставка за кредитом встановлюється таким чином:

- для заборгованості в доларах США: LIBOR (6m)+6,13%, але не менше 11,5% річних);

- для заборгованості в гривні: ставка НБУ+8,0%, але не менше 17,0% річних.

На дату укладення цього Договору процентна ставка становить:

- для доларів США - 11,5% річних;

- для гривні - 17% річних.

У разі невиконання позичальником умов, зазначених у пунктах 5.1.3.7. та/або 5.1.3.8.та/або 5.1.3.9. та/або 5.3.1. (г, д) цього Договору, процентна ставка збільшується на 1% річних з 1-го числа кварталу, наступного за кварталом, у якому відбулось таке невиконання. Підвищена таким чином процентна ставка діє до останнього дня кварталу, в якому позичальником всі зазначені умови будуть виконані.

Пунктом 3.4.1. Кредитного договору № 151107К26 сторони погодили, що позичальник зобов'язаний погасити кредит у валюті кредиту на рахунок, вказаний у пункті 3.8. цього Договору в строк, зазначений у пункті 3.2. цього Договору, згідно з Графіком зниження ліміту заборгованості за рахунок будь-яких грошових надходжень позичальника. Строки, передбачені Графіком зниження ліміту заборгованості, є обов'язковими.

22.06.2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк України" (банк) та Закритим акціонерним товариством "Бориспільський автозавод", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Бориспільський автозавод" (позичальник), в рамках Генеральної угоди від 22.06.2007 року № 151107N1, було укладено кредитний договір № 151107К29 (надалі по тексту - Кредитний договір № 151107К29), за умовами якого банк відкриває позичальникові відновлювальну мультивалютну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, відкличності, строковості, платності та цільового характеру використання відповідно до положень та умов цього Договору.

Ліміт кредитної лінії: еквівалент 8 800 000,00 доларів США. Кінцевий термін погашення кредиту: 22.06.2014 року (пункти 3.2.1., 3.2.2. Кредитного договору № 151107К29).

Згідно з пунктом 3.2.5. Кредитного договору № 151107К29 процентна ставка за кредитом встановлюється таким чином:

- для заборгованості в доларах США: LIBOR (6m)+6,13%, але не менше 11,5% річних);

- для заборгованості в євро: EURIBOR (6m) +7,41%, але не менше 11,5 річних;

- для заборгованості в гривні: ставка НБУ+8,0%, але не менше 17,0% річних.;

- для заборгованості в російських рублях: ставка ЦБРФ+9,0%, але не менше 20,0% річних.

На дату укладення цього Договору процентна ставка становить:

- для доларів США - 11,5% річних;

- для євро - 11,5% річних;

- для гривні - 17% річних;

- для російських рублів - 20% річних.

У разі невиконання позичальником умов, зазначених у пунктах 5.1.3.7. та/або 5.1.3.8.та/або 5.1.3.9. та/або 5.3.1. (г, д) цього Договору, процентна ставка збільшується на 1% річних з 1-го числа кварталу, наступного за кварталом, у якому відбулось таке невиконання. Підвищена таким чином процентна ставка діє до останнього дня кварталу, в якому позичальником всі зазначені умови будуть виконані.

Пунктом 3.4.1. Кредитного договору № 151107К29 сторони погодили, що позичальник зобов'язаний погасити кредит у валюті кредиту на рахунок, вказаний у пункті 3.8. цього Договору в строк, зазначений у пункті 3.2. цього Договору, згідно з Графіком зниження ліміту заборгованості за рахунок будь-яких грошових надходжень позичальника. Строки, передбачені Графіком зниження ліміту заборгованості, є обов'язковими.

Позивач вважає, що Кредитний договір № 151107К26 та Кредитний договір № 151107К29 (надалі по тексту - Кредитні договори) суперечать вимогам чинного законодавства, а відтак, є недійсними з огляду на те, що на момент укладення оспорюваних правочинів у позивача не було індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції з розрахунків за кредитними договорами іноземною валютою, в якій одержаний кредит, що, на думку позивача, є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту в іноземній валюті.

В обґрунтування позову позивач також посилається на те, що Кредитні договори були підписані зі сторони позичальника Головою правління Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" з перевищенням наданих йому повноважень, без отримання наступного схвалення вказаних правочинів Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод".

Крім того, на думку позивача, умови оспорюваних договорів є несправедливими, так як, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача - споживача кредитних послуг.

Відповідач у відзиві на позов та доповненнях до відзиву заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо валютних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому випадку.

Також, в обґрунтування своїх заперечень відповідач вказує на часткове виконання позивачем як позичальником умов Кредитних договорів, на підтвердження чого надав суду виписки з банківського рахунку Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод", що свідчить про наступне схвалення правочинів позивачем.

Окрім того, відповідач просить суд застосувати позовну давність до вимог Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод".

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

На підставі Кредитного договору № 151107К26 та Кредитного договору № 151107К29 між позивачем та відповідачем виникли кредитні правовідносини.

В силу положень статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно з пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 року, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування підстав позову позивач посилається, зокрема, на те, що на момент укладення Кредитного договору № 151107К26 та Кредитного договору № 151107К29 у позивача не було індивідуальної ліцензії на здійснення валютної операції з розрахунків за кредитними договорами іноземною валютою, в якій одержаний кредит, що, на думку позивача, є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту в іноземній валюті.

Проте, вищенаведені твердження позивача спростовуються наступним.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність.

Приписи статтей 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (надалі по тексту - Декрет), стаття 1 якого відносить надання кредитів в іноземній валюті до валютних операцій.

Частиною 1 статті 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

При цьому, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання (частина 2 статті 5 Декрету).

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції (частина 4 статті 5 Декрету).

Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції:

- надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (підпункт «в» пункту 4 статті 5 Декрету);

- використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету).

На сьогодні законодавством не встановлено терміни та суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина, з огляду на відсилочний характер норми Декрету, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті.

Національний банк України у своєму листі за № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року "Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті" у зв'язку з запитами банків з питання щодо правомірності укладання кредитних договорів в іноземній валюті повідомив про те, що операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Відповідно до норм статей 192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, статті 198 Господарського кодексу України, статей 32, 44 Закону України "Про Національний Банк України", 2, 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статей 1, 4, 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію Національного банку України на здійсненну валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Як вбачається з матеріалів справи, Публічному акціонерному товариству "Державний експортно-імпортний банк України" була видана Національним банком України Банківська ліцензія № 2 від 25.12.2001 року, згідно з якою відповідачу надано право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Окрім того, в матеріалах справи наявний виданий Національним банком України Дозвіл № 2-3 від 15.02.2005 року (з додатком), згідно якого відповідач має право здійснювати валютні операції, зокрема операції з валютними цінностями щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, тощо.

В обґрунтування позову позивач також посилається на те, що Кредитні договори були підписані зі сторони позичальника Головою правління Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" з перевищенням наданих йому повноважень, без отримання наступного схвалення вказаних правочинів Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод".

Відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України встановлено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, не повинна перевищувати своїх повноважень.

Згідно зі статтею 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Вищим органом акціонерного товариства є загальні збори акціонерів (стаття 159 Цивільного кодексу України).

Статтею 58 Закону України "Про акціонерні товариства" положення якої кореспондуються із нормами статті 161 Цивільного кодексу України, передбачено, що виконавчий орган акціонерного товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу належить вирішення всіх питань, пов'язаних з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом. Виконавчий орган акціонерного товариства може бути колегіальним (правління, дирекція) або одноосібним (директор, генеральний директор).

Відповідно до частини 2 статті 60 Закону України "Про акціонерні товариства" особа, яка здійснює повноваження одноосібного виконавчого органу, вправі без довіреності діяти від імені акціонерного товариства, в тому числі представляти його інтереси, вчиняти правочини від імені товариства, видавати накази та давати розпорядження, обов'язкові для виконання всіма працівниками товариства.

Частиною 2 статті 33 Закону України "Про акціонерні товариства" визначені питання виключної компетенції загальних зборів акціонерів, до яких належать, зокрема, прийняття рішення про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності товариства (пункт 22).

Кредитний договір № 151107К26 та Кредитний договір № 151107К29 від 22.07.2007 року були укладені від імені Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" Головою правління - Остапчуком О.Л., який діяв на підставі Статуту.

На час укладення оспорюваних Кредитних договорів позивач здійснював свою діяльність на підставі Статуту, який затверджений рішенням Загальних зборів акціонерів Закритого акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" від 06.06.2005 року, оформлених протоколом № 01 та зареєстрований Бориспільською районною державною адміністрацією 01.07.2005 року.

Пунктом 9.1. Статуту Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" в редакції чинній на момент укладення оспорюваних правочинів (надалі по тексту - Статут) передбачено, що управління та контроль у товаристві здійснюють:

- Загальні збори акціонерів - Вищий орган товариства;

- Наглядова рада товариства;

- Правління товариства;

- Ревізійна комісія.

Згідно з пунктом 9.4.11. Статуту Голова правління здійснює господарські операції, розмір яких перевищує 300 000,00 грн. виключно на підставі повноважень, наданих Наглядовою радою товариства.

В матеріалах справи міститься належним чином засвідчена копія протоколу засідання Наглядової Ради Закритого акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" від 13.06.2007 року за змістом якого Голові правління Закритого акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" Остапчуку О.Л. надано повноваження на підписання від імені позивача, Генеральної угоди № 151107N1 Кредитного договору № 151107К26, Кредитного договору № 151107К29 та Іпотечного договору.

Твердження позивача про те, що на момент укладення оспорюваних правочинів загальна вартість кредитів перевищувала 25 відсотків вартості активів товариства за даними річної звітності за 2006 року не підтверджуються матеріалами справи.

Окрім того, за приписами частини 1 статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до пункту 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, виписок з банківського рахунку Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод", за період з 01.05.2014 року по 26.08.2015 року, позивач здійснював часткове погашення кредитної заборгованості за оспорюваними Кредитними договорами.

Судом також враховано, той факт, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральною угодою від 22.06.2007 року № 151107N1 та всіх Кредитних договорів, які є додатками до вказаної угоди, між сторонами було укладено Іпотечний договір № 151107Z67, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є., зареєстровано в реєстрі за № 3797, з наступними змінами та доповненнями згідно договору № 151107Z67-1 від 10.07.2007 року, договору № 151107Z67-2 від 09.09.2008 року та договору № 151107Z67-3 від 27.12.2011 року (належним чином засвідчені копії містяться в матеріалах справи).

Таким чином, суд вважає встановленим факт щодо наступного схвалення позивачем в особі його уповноважених органів оспорюваних Кредитних договорів шляхом прийняття їх до виконання.

Суд також відхиляє як необґрунтовані посилання позивача на несправедливість умов оспорюваних договорів, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За таких обставин, сторони при укладенні спірних договорів були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договорів, на свій розсуд приймали дані правочини на певних встановлених умовах, узгодили ці умови і підписали Кредитний договір № 151107К26 та Кредитний договір № 151107К29 від 22.07.2007 року, а відтак, можна зробити висновок, що всі умови спірних Договорів суттєві та з моменту їх укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. В свою чергу у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні вказаних Кредитних договорів, волевиявлення позивача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, правочини були здійснені за волевиявленням обох сторін, і в даному випадку, усі твердження позивача свідчать про незгоду з раніше досягнутими домовленостями по Договорах, що не може бути підставою визнання договорів недійсними, а згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктами 2, 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в надані ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з частиною 2 статті 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Суд приходить до висновку, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочинів стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, тобто не довів підстави, в силу яких Кредитний договір № 151107К26 та Кредитний договір № 151107К29 від 22.07.2007 року мають бути визнані недійсними. Більше того, судом встановлено та враховано, що оспорювані правочини спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а обставини, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог спростовані матеріалами справи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Суд відзначає, що твердження позивача про невідповідність оспорюваних договорів нормам чинного законодавства України за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання таких договорів недійсними в судовому порядку, оскільки завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи, відтак, у суду відсутні підстави для застосування до спірних відносин положення статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" про визнання Кредитного договору № 151107К26 та Кредитного договору № 151107К29 від 22.07.2007 року задоволенню не підлягають.

Витрати з судового збору покладаються на позивача, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 4, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові Приватного акціонерного товариства "Бориспільський автозавод" відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 15.02.2016 року

Суддя С.В. Стасюк