РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/25640/15

За позовом Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко»

про стягнення 167 195, 07 грн.

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Татарчук О.Л.

від відповідача: Бірюк І.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Київський завод безалкогольних напоїв "Росинка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" про стягнення заборгованості за договором поставки № 11881К від 01.01.2013 р. у розмірі 148 619, 97 грн., пені у розмірі 17 708, 76 грн. та 3 % річних у розмірі 890, 26 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2015 р. порушено провадження у справі № 910/25640/15 та призначено її до розгляду у судовому засіданні за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

03.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій Приватне акціонерне товариство "Київський завод безалкогольних напоїв "Росинка" просить стягнути з відповідача 148 619, 97 грн. - основного боргу, 17 686, 00 грн. - пені та 889, 10 грн. - 3 % річних.

04.11.2015 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позов, в якому проти позову заперечив частково та просив відмовити в частині стягнення 51 557,93 грн. основного боргу та відповідної частини пені, у зв'язку з поверненням товару на зазначену суму.

У судовому засіданні від 04.11.2015 р. представник позивача підтримав подану ним 03.11.2015 р. заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. У разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Тож, приймаючи до уваги, що заява Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка» не суперечить вимогами ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв її до розгляду та задовольнив, у зв'язку з чим даний спір вирішується, виходячи із нової ціни позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2015 р. розгляд справи відкладено на 02.12.2015 р.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського міста Києва від 02.12.2015 р., у зв'язку з перебуванням судді Князькова В.В. на лікарняному проведено повторний автоматичний розподіл справи № 910/25640/15.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу від 02.12.2015 р. справу № 910/25640/15 передано на розгляд судді Пригунової А.Б.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.12.2015 р. суддею Пригуновою А.Б. прийнято справу № 910/25640/15 до свого провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 18.01.2016 р.

28.01.2016 р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав документи по справі, з яких вбачається, що станом на 25.01.2016 р. заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» перед позивачем становить 148 619,97 грн.

У судових засіданнях оголошувалась перерва в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України; сторін було зобов'язано надати певні документи.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав позов, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 03.11.2015 р.

Представник відповідача в усному порядку не заперечив проти суми основного боргу.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, оригінали яких оглянуто у судовому засіданні.

У судовому засіданні 15.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.01.2013 р. між Приватним акціонерним товариством «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» укладено договір поставки № 11881К, за умовами якого позивач зобов'язався в обумовлений договором строк поставити та передати у власність, а відповідач - прийняти та оплатити товар в порядку і на умовах, погоджених сторонами у договорі.

Відповідно до п.2.2. договору, право власності на товар переходить від позивача до відповідача в момент приймання товару відповідачем від позивача. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов'язкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

Згідно з п.3.1. договору, позивач здійснює поставку товару у відповідності до узгодженої сторонами та посвідченої печатками сторін специфікації.

Відповідно до п.5.11. договору, у разі відповідності поставки товару умовам цього договору відповідач підписує видаткову та товарно-транспортну накладні на поставлений товар. Дата, зазначена відповідачем у видатковій накладній, є датою поставки товару.

Згідно з п.п. 5.16.-5.18. договору, сторони погодили, що відповідач має беззастережне право на свій розсуд повернути позивачу поставлений ним за договором товар, з наведених у договорі підстав. Відповідач надсилає позивачу повідомлення про повернення товару, в якому зазначає вид та кількість товару, що підлягає поверненню, місце і час його передачі позивачу.

Позивач, отримавши повідомлення відповідача на підставах та умовах, визначених п.п.5.16. та 5.17. зобов'язаний вивезти зазначений у ньому товар одночасно зі здійсненням найближчої наступної поставки, але не пізніше 21 календарного дня з моменту направлення повідомлення відповідачем. Повернення товару оформлюється відповідною накладною. Вартість товару, що повертається відповідачем, зараховується ним в рахунок зменшення заборгованості відповідача перед позивачем за договором.

Відповідно до п.8.1.1. договору, відповідач оплачує поставлений позивачем товар по закінченню 45 календарних днів з дати поставки товару позивачем.

Згідно з п. 8.3. договору, при порушені позивачем умов договору, які тягнуть нарахування позивачу відповідачем неустойки (штрафу, пені) або інших оперативно-господарських санкцій, визначених договором, або при виникненні у позивача перед відповідачем інших грошових зобов'язань за цим договором або за іншими договорами, укладеними між позивачем та відповідачем, відповідач має право зменшити суми оплати, які належать позивачу на суми зустрічних грошових зобов'язань позивача перед відповідачем, шляхом проведення згідно вимог чинного законодавства заліку зустрічних грошових зобов'язань.

Відповідно до п.10.1. договору, у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, винна сторона зобов'язана сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на сум грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Договір, відповідно до п.12.1., набуває чинності після його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2013 р., а в частині невиконаних зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання.

Згідно з п.12.2. договору, будь-яка сторона має право в односторонньому порядку, не вказуючи підстав і не звертаючись до суду, достроково розірвати договір, у письмові формі проінформувавши про це іншу сторону за 30 днів до дати розірвання.

01.01.2013 р. сторони підписали протокол узгодження розбіжностей до договору поставки № 11881К від 01.01.2013 р., яким сторони змінили деякі пункти договору, а саме 3.3.; 3.5.; 3.5.1.-3.5.3.; 4.3.; 5.1.1.; 5.2.; 5.3.; 5.7.; 5.10.; 5.12.; 5.13.-5.13.3.; 5.14.-5.14.3.; 5.16.; 5.20.; 5.21.; 6.9.; 6.10.1.; 8.3.; 8.4.; 10.3.-10.7.; 10.13.

01.01.2013 р. сторони підписали додаток №1 до договору поставки № 11881К від 01.01.2013 р., в якому узгодили форму специфікації, а також визначили вид, кількість, ціну, вартість та одиницю виміру товару.

01.01.2013 р. сторони підписали додаток №2 до договору поставки № 11881К від 01.01.2013 р., в якому сторони дійшли згоди про застосування з 01.01.2013 р. системи електронного документообігу та організації електронного обміну документами, передбаченими договором в частині, яка стосується подачі замовлення товару відповідачем, прийняття і виконання замовлення позивачем.

01.01.2015 р. сторони підписали додаткову угоду до договору поставки № 11881К від 01.01.2013 р., якою внесли зміни в п.12.1. договору, а саме зазначили, що даний договір діє до 30.06.2015 р., а в частині невиконаних зобов'язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання

Товариство з обмеженою відповідальністю «Еко» звернулось до позивача з повідомленням №б/н від 13.08.2015 р. про дострокове розірвання договору та повернення товару на підставі п.5.16. договору, в якому відповідач зазначив про необхідність Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка» забрати та вивезти товар протягом 21 днів з дня направлення даного повідомлення.

Відповіддю №574 від 02.09.2015 р., на повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» №б/н від 13.08.2015 р., позивач зазначив, що додатковою угодою б/н від 01.01.2015 р. сторонами змінено редакцію п.12.1. договору та визначено, що договір діє до 30.06.2015 р., а в частині невиконаних зобов'язань до їх повного виконання, при цьому, умова про пролонгацію передбачена п.12.4. залишилась незмінною. Також позивач зазначає, що проаналізувавши повідомлення про дострокове розірвання договору та повернення товару, Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» крім як в назві, в тексті даного повідомлення не вказано про розірвання договору в односторонньому порядку та не вказано дати розірвання даного договору. Крім того, позивач наголошує, що вимога відповідача про повернення товару на підставі п. 5.16. договору не може бути задоволена, оскільки додатковою угодою б/н від 01.01.2013 р. до договору поставки № 11881К від 01.01.2013 р., сторонами чітко визначений перелік підстав повернення товару, серед яких не міститься такої підстави як повернення товару у зв'язку з направленням повідомлення про розірвання договору.

Інших повідомлень відповідача щодо повернення товару з підстав, передбачених п.5.16. договору, матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представниками сторін, на виконання договору № 11881К від 01.01.2013 р. за період з 09.04.2015 року по 21.05.2015 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято обумовлений договором товар на суму 171 826,75 грн., що підтверджується підписаними сторонами накладними, засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Також матеріалами справи підтверджується здійснення відповідачем оплати за поставлений товар за відповідний період (з урахуванням оплати заборгованості по накладним за попередні періоди) на загальну суму 22 454,74 грн., що підтверджується виписками з банківського рахунку Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка».

Крім цього, в матеріалах справи за період з 09.04.2015 р. по 21.05.2015 р. містяться накладні про повернення товару на загальну суму 752,04 грн.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, а відповідачем не заперечується, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко» допущено порушення зобов'язань за договором № 11881К від 01.01.2013 р. щодо оплати поставленого товару, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 148619,97 грн., яку позивач просить стягнути в судовому порядку.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідач заявлені до нього вимоги не спростував, доказів належного виконання зобов'язань за договором № 11881К від 01.01.2013 р. не надав, об'єктивних підстав неможливості виконання договірних зобов'язань не навів.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 148 619,97 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 17 686, 00 грн. - пені за період прострочення оплати за поставлений товар та 889,10 грн. - 3 % річних.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як визначено ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Статтями 230, 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до п. 2.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за приписом ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

За приписами ч. 2 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Тож, оскільки відповідачем допущено порушення договірних зобов'язань щодо оплати поставленого товару, приймаючи до уваги, що відповідачем не надано суду доказів вжиття ним заходів щодо уникнення прострочення виконання зобов'язань, суд вважає обґрунтованим притягнення відповідача до відповідальності за прострочення виконання грошового зобов'язання за договором.

Згідно розрахунку позивача за загальний період розмір пені становить 17 686, 00 грн. та 889,10 грн. - 3 % річних.

Розрахунок позивача перевірено судом та перевищує розрахунок суду.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених обґрунтувань, суд дійшов висновку про задоволення позові у повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка» задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко» (03039, м. Київ, проспект Науки, буд. 8, ідентифікаційний код 32104254), з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду, на користь Приватного акціонерного товариства «Київський завод безалкогольних напоїв «Росинка» (03057, м. Київ, вул. Ежена Потьє, буд. 6, ідентифікаційний код 00382496) заборгованість у розмірі 148 619,97 (сто сорок вісім тисяч шістсот дев'ятнадцять грн. 97 коп.) грн., 17 686,00 (сімнадцять тисяч шістсот вісімдесят шість грн. 00 коп.) грн. - пені, 889,10 (вісімсот вісімдесят дев'ять грн. 10 коп.) грн. - 3 % річних, та 2 507,93 (дві тисячі п'ятсот сім грн. 93 коп.) грн. - судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.02.2016 р.

Суддя Пригунова А.Б.