ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа № 914/3169/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 (пред-к за довіреністю)

від відповідача ОСОБА_3 (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Кроно Україна від 30.11.2015 року № 866

на рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015 року, суддя Крупник Р.В,,

у справі за № 914/3169/15

за позовом ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Проммонтаж СУ-27, Львівська обл.,

до відповідача ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Кроно Україна, м.Камянка Бузька, Львівська обл.,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 16.11.2015 року у справі за № 914/3169/15 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Кроно-Україна на користь ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Проммонтаж СУ-27 49 166,63 грн. інфляційних втрат, 3 920,57 грн. 3% річних та 1705,50 судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позову мотивоване тим, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність рішення суду про стягнення боргу не припиняє грошових зобов'язань боржника та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, за увесь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Рішення в частині відмови в задоволенні позову мотивоване невірним розрахунком спірних сум, внаслідок чого судом першої інстанції був здійснений їх перерахунок.

В апеляційній скарзі відповідач просить дане рішення скасувати в частині стягнення спірних сум та прийняти нове рішення про відмову у позові мотивуючи це тим, що судом першої інстанції було неправомірно застосовано до даних правовідносин ст. 625 ЦК України, крім того, вважає, що судом першої інстанції було здійснено неправильний розрахунок стягнених сум.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, заслухавши думку представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.05.2012р. між позивачем та відповідачем укладено Договір №10 (далі договір), на виконання умов якого позивачем за дорученням відповідача були виконані додаткові підрядні роботи по облаштуванню побутових і допоміжних приміщень матеріально-технічного складу з ремонтно-механічною дільницею на ТОВ Кроно-Україна. Замовник зобовязується прийняти виконані роботи та оплатити їх вартість згідно фактичних обємів робіт. (п. 1.1 договору).

Вартість робіт згідно контракту визначається договірною ціною в сумі 220 853,23 грн. (п.2 договору).

Також, з матеріалів справи вбачається, що сторонами договору було складено Акт приймання виконаних будівельних робіт за липень 2012 року на суму 219 878, 83 грн.

У звязку з неповним та несвоєчасним виконанням відповідачем зобовязань за вказаним договором, ТОВ Проммонтаж СУ-27 звернулося з позовом до господарського суду про стягнення з ТОВ Кроно-Україна 68534,83 грн. боргу, 5126,02 грн. пені та 1554,70 грн. 3% річних, всього 75215,55 грн.

Рішенням господарського суду Львівської області від 31.07.2013р. у справі №914/2140/13 з ТОВ Кроно-Україна стягнуто на користь ТОВ Проммонтаж СУ-27 68534,83 грн. боргу, 4690,70 грн. пені, 1554,70 грн. 3% річних, 1710,54 грн. судового збору. Вказане рішення суду залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2015р. та постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2015р.

З матеріалів справи, зокрема, платіжного доручення №937 від 28.04.2015р. вбачається, що рішення суду у справі №914/2140/13 виконане відповідачем у повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 76490,77 грн. на рахунок ВДВС Камянка-Бузького РУЮ.

Предметом даного позову є стягнення з відповідача 52 768,11 грн. інфляційних втрат та 4 109,9 грн. 3% річних. Підставою позову є прострочення відповідачем виконання зобовязання щодо оплати робіт за договором. Нормативною підставою позову є ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст.599 ЦК України та ст.202 ГК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішенням господарського суду Львівської області від 31.07.2013р. у справі №914/2140/13 встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору № 10 від 15.05.2013р. Суд вважав позовні вимоги в частині стягнення 68 534,83 грн. основного боргу обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та такими, що підлягають до задоволення. Суд встановив, що прострочення виконання відповідачем зобовязання щодо оплати виконаних підрядних робіт розпочалося з 11.08.2012 р., та прийшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення 3 % річних в сумі 1 554,70 грн. та пені.

В той же час, як вбачається з вказаного рішення суду, стягнення інфляційних втрат не було предметом розгляду у справі №914/2140/13, а 3% річних у справі №914/2140/13 було заявлено позивачем по 31 травня 2013 року включно.

Відповідно до ч.2 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (див. серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд не досліджує у даній справі, враховуючи предмет позову, ті факти та обставини, що були досліджені судом першої інстанції у справі №914/2140/13 та не приймає до уваги доводи апелянта в апеляційній скарзі щодо заперечень стосовно недослідження окремих фактів та обставин справи судом при прийнятті рішення у іншій справі №914/2140/13.

Скаржник (відповідач) зазначає, що грошове зобовязання виникло у відповідача саме у звязку з прийняттям та набранням законної сили рішенням господарського суду Львівської області від 31.07.2013р. у справі № 914/2140/13.

Проте, зобовязальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність («Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховного суду України).

А відтак, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку зобовязальні відносини виникли між сторонами на підставі договору №10 від 15.05.2012р., що було правильно встановлено і судом першої інстанції у даній справі та судами у справі № 914/2140/13. Апеляційний суд також зазначає, що у даній справі встановлено факт прострочення виконання грошового зобовязання відповідачем та факт повного погашення заборгованості за договором - 28.04.2015 року.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, слід дійти висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ця правова позиція підтверджена і судовою практикою Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10, від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11, від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11, від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 р. у справі № 3-142гс11).

Виходячи із положень вказаної правової норми ст. 625 ЦК України апеляційний суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Так, позивачем заявлені до стягнення інфляційні втрати за період прострочення з вересня року по травень 2015 року (включно) в розмірі 52 758,11 грн. Проте, як вже встановлено, 28.04.2015 року відповідачем було здійснено погашення суми боргу за договором, яка встановлена рішенням суду Львівської області від 31.07.2013р. у справі №914/2140/13, тобто індекс інфляції за травень 2015 року не повинен враховується при розрахунку інфляційних втрат за даних обставин.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, період нарахування спірних сум вказаний позивачем неповністю правильно, оскільки повне погашення боргу відбулося не 05.05.2015р. та 07.05.2015р., як зазначає позивач, а 28.04.2015р., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №937 від 28.04.2015р. на суму 76490,77 грн.

В апеляційній скарзі скаржником подано контррозрахунок інфляційних втрат за два місяці березень та квітень 2015 року, однак, такий є необґрунтованим з огляду на зазначений період заборгованості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд, здійснивши перерахунок інфляційних втрат у даній справі, погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення з відповідача 49 166,63 грн. інфляційних втрат за період з вересня 2013 року по квітень 2015 року включно, та про відмову у позові про стягнення решти суми інфляційних втрат.

Позивачем було заявлено до стягнення 3% річних в сумі 4109,9 грн. за період з 01.06.2013 року по 16.05.2015 року.

В свою чергу, апелянт вважає, що розрахунок 3 % річних повинен починатися з 17.02.2015 року набрання законної сили рішенням суду Львівської області від 31.07.2013р. у справі №914/2140/13 після перегляду рішення в апеляційній інстанції. Проте, апеляційний суд зазначає, що існування прострочення та боргу за договором не повязане із прийняттям судових актів.

Як вже було встановлено, саме 28.04.2015 року відповідачем було здійснено погашення суми боргу за договором.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 3920,57 грн. за період з 01.06.2013 року по 27.04.2015 року включно, та про відмову у позові про стягнення решти суми трьох процентів річних.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 16.11.2015 року у справі за № 914/3169/15 - залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 з обмеженою відповідальністю Кроно Україна від 30.11.2015 року № 866 без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.02.2016 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1