Господарський суд Чернігівської області
========================================================================================================================================================================

Іменем України
Р І Ш Е Н Н Я
23 лютого 2016 року справа № 927/54/16
Позивач: Публічне акціонерне товариство "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів"
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Аратта-Агро",
Предмет спору: про стягнення 3 461 924,32 грн.
Суддя Фетисова І.А.
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_1 д № б/н від 04.01.2016 р.
від відповідача: ОСОБА_2 д. № б/н від 30.12.2015 р.
Рішення прийнято після оголошеної в судовому засіданні 16.02.2016 року перерви.
Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 1627677,44 грн. основного боргу, 1516512,00 грн. штрафу та 359393,69 грн. процентів за користування коштами по договору поставки № 4759/М від 15 травня 2015 року, всього на суму 3503583,13 грн..
Разом з позовною заявою 18 січня 2016 року позивач подав заяву про вжиття заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми ціни позову 3 503 583,13 грн., що задоволенню не підлягає. Ухвалою від 28 січня 2016 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову у звязку тим, що вона не обґрунтована належними та допустимими доказами та сформована позивачем лише на припущеннях.
28 січня 2016 р. позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог у звязку з наданням відповідачем видаткових накладних (№ 91 від 30.12.2015 року та № 90 від 29.12.2015 року) з фактичною вартістю поставленого товару, яка більша ніж та, що зазначена в позовній заяві, а тому просить стягнути: основний борг в розмірі 1586308,15 грн., суми штрафу в розмірі 1516512,00 грн. та суми процентів за користування грошовими коштами в розмірі 359104,17 грн., всього 3 461 924,32 грн. Таким чином, позивачем зменшена сума боргу та процентів за користування грошовими коштами. Заява прийнята судом до розгляду, визначена ціна позову 3461924,32 грн. про що зазначено в ухвалі суду від 28.01.2016 року.
19 лютого 2016 року представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про розгляд в судовому засіданні 23.02.2016 року справи без участі представника за наявними у справі матеріалами та підтриманням позовних вимог.
Представники позивача та відповідача в судове засідання 23.02.2016 року зявились, а тому заявлене позивачем клопотання є неактуальним й судом до уваги при розгляді справи та при проведенні судового засідання не приймається.
Рішення приймається на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на відсутність сформованого та наданого суду відповідачем відзиву на позов.

Розглянувши подані матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи по суті, господарський суд встановив:

15 травня 2015 року між сторонами укладено договір поставки № 4759/М ( далі основний договір). Згідно п.1.1. основного договору постачальник (відповідач), відповідно до попередньої домовленості з покупцем (позивачем), зобовязується поставити покупцеві (позивачу) у його власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва, а покупець (позивач) зобовязується прийняти товар і у визначений строк сплатити його вартість.

Згідно з п. 1.3. основного договору відповідач поставляє, а позивач приймає і оплачує соняшник, ДСТУ 7011-2009 урожаю 2015 року у кількості 1000+/-5% тонн.

08 липня 2015 року ПАТ "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів" платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 07.07.2015 року було здійснено попередню оплату в розмірі визначеному в п. 2.5. основного договору, тобто в розмірі 2000001,00 грн.

Відповідно до п. 3.2. основного договору покупець (позивач), починає здійснювати постачання товару з 01.10.2015 року. Термін поставки всієї кількості товару не пізніше 30.11.2015 року.

При цьому до основного договору сторонами було підписано ряд додаткових угод. Додаткова угода № 1 від 29.05.2015 року стосується зміни редакції п. 2.4. основного договору щодо підписання угоди, що встановлює остаточну ціну товару. Додаткова угода № 1 від 21.08.2015 р. визначала нову редакції п. 2.7. основного договору про порядок оплати товару, переліку документів на постачання товару та про право покупця зменшити оплату в односторонньому порядку на суму процентів за користування грошовими коштами та на суму вартості з доведення товару до базисних показників. Додаткова угода № 3 від 27.08.2015 року передбачала зміни п. 5.3. основного договору і визначала прийняття товару з дисконтною знижкою або його повернення постачальнику у разі невідповідності вимогам ДСТУ. Підписуючи додаткову угоду № 4 від 27 листопада 2015 р. сторони погодились продовжити термін доставки товару до 25 грудня 2015 року.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 693 ЦК України , якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Враховуючи те, що сторони по справі є господарюючими субєктами, суд приходить до висновку про застосування до них положень Господарського Кодексу України.

Приписами ч.2 ст. 220 ГК України встановлено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитись від прийняття виконання й вимагати відшкодування збитків. Аналогічний припис законодавства міститься в ст. 612 ЦК України.

29 грудня 2015 року ПАТ "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів" склав лист-вимогу про сплату заборгованості № 211, що була адресована ТОВ "Аратта-Агро". Згідно даного листа позивач просив відповідача в строк протягом 5 днів з моменту отримання вищевказаного листа-вимоги повернути попередню оплату в розмірі 2000001,00 грн. та сплатити неустойку в розмірі 6000,00 грн., штраф 400000,20 грн. та проценти за користування грошовими коштами в розмірі 346000,00 грн. у звязку з неналежним виконанням зобовязань за основним договором. Лист-вимога був направлений цінним листом з описом на імя ТОВ "Аратта-Агро" адресу м. Ніжин, А/с 80,16600. Факт направлення такого листа відповідачем не заперечується.

19 січня 2016 року позивач направив рекомендованим листом відповідачу лист-вимогу про сплату заборгованості від 18.01.2016 року № 225. Вимоги щодо повернення грошових коштів були тотожні до вимог, предявлених в попередньому листі від 29.12.2015 року. Даний лист був направлений на адресу відповідача, що вказана в реквізитах до основного договору та всіх додаткових угодах. Факт направлення такого листа відповідачем не заперечується.

При цьому, відповідно до видаткових накладних № 90 від 29.12.2015 року та № 91 від 30.12.2015 року відповідач поставив позивачу товар (соняшник некласний) фізичною вагою 55,96 т. ( залікова вага - 52,178 т.) на суму 413692,85 грн.

Таким чином, сума попередньої оплати на яку не поставлено товар складає 1586308,15 грн. (2000001,00 грн. - 413692,85 грн.), яка заявлена позивачем до стягнення по заяві про зменшення вимог.

З огляду на умови договору та матеріали справи , 25 грудня 2015 року є кінцевим терміном виконання зобовязання відповідачем по основному договору, а його часткове виконання відбулось лише 29.12.2015 р. та 30.12.2015 р., тобто відповідач не виконав умови основного договору в повному обсязі та фактично відбулось прострочення строків та не поставки товару в повному обсязі за умовами договору.

В звязку з неналежним виконанням відповідачем по справі зобовязань по передачі товару у позивача виникло право на вимогу щодо повернення попередньої оплати 1586308,15 грн., що підтверджується матеріалами справи, з урахуванням здійснених відповідачем поставок

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати в розмірі 1586308,15 грн. є правомірними й підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6.3 договору , у разі прострочення строків поставки товару більше ніж на 7 календарних днів, постачальник (відповідач) зобовязаний сплатити на вимогу покупця (позивача) штраф у розмірі 20% від вартості непоставленого товару.

Згідно позовної заяви та заяви про зменшення вимог , позивач обраховує штраф станом на 06.01.2016 р. наступним чином : 947,82 т х 8000 грн. = 7582560 грн. х 20% = 1516512 грн.

При цьому суд не погоджується з визначення позивачем обсягу поставки відповідача 947,82 т, оскільки 29.12.2015 р. та 30.12.2015 р. відповідно до видаткових накладних відбулась поставка частини товару обсягом 55,96 т, то обсяг непоставленого товару становить 1000т-55,96 = 944,04 т, а вартість непоставленого майна, відповідно до умов п.1.3 та 2.1. зменшилась та становить: 944,04 т х 8000 грн. = 7552320,00 грн.

Таким чином, розмір штрафу має становити 1510464 грн. (7552320,00 грн. х 20% ).

Позивачем заявлено до стягнення штраф у розмірі 1516512,00 грн., що на 6048 грн. більше ніж встановлено судом, а тому штраф в сумі 6048 грн. є неправомірно розрахованим та не підлягає задоволенню.

При цьому суд зауважує, що застосування позивачем при розрахунку штрафу залікової ваги поставок відповідача 52,18 т та не врахування фізичної ваги поставок відповідача 55,96 т суперечить умовам договору, оскільки в п.1.3. сторонами не визначено поставку 1 000 т у заліковій вазі, а навпаки, з огляду на умови п.1.2 одиниця виміру товару тонна й загальна кількість товару яка постачається визначається як кількість фактично поставленого товару за даними видаткових накладних.

Приписами ч.1 ст. 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В процесі оцінки судом обґрунтованості заявленого до стягнення штрафу, суд встановив що позивач розраховував на отримання насіння по умовам договору на суму 8 000 000 грн. й саме з урахуванням п. п. 2,9, 6.3 договору проведено розрахунок штрафу позивачем.

В той же час, матеріали справи не містять доказів наявності збитків у позивача повязаних з невиконанням поставок відповідачем насіння. Відповідач в судовому засіданні 23.02.2016 року надав пояснення неможливості виконання зобовязань по поставці поганими погодними умовами для збирання насіння соняшника та укладенням нового договору 16.02.2016 року з позивачем про поставку 1 149 т насіння соняшника в 2016 році.

Беручи до уваги таке, суд зауважує, що розмір заявленого позивачем штрафу є надмірно великим - 1516512 грн., порівняно навіть з заявленим до стягнення розміром попередньої оплати 1586308,15 грн.

А тому, приймаючи до уваги такі обставини, приписи ст.233 ГК України, суд приходить до висновку про зменшення на 50% розміру правомірно заявленого до стягнення штрафу 1510464 грн.: 2 = 755 232 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Пунктом 6.4 основного договору, передбачено, що внаслідок порушення постачальником (відповідачем) зобовязання щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, покупець (позивач) має право стягнути з покупця проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,1 % за 1 день від вартості непоставленого товару.

Даний пункт основного договору не суперечить положенням ст. 536 Цивільного кодексу України.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що проценти починають нараховуватися від дня одержання суми попередньої оплати від покупця (позивача), до дня повернення йому суми попередньої оплати.

08.07.2015 року згідно з платіжним дорученням № НОМЕР_1 від 07.07.2015 р. позивач, на виконання умов основного договору здійснив попередню оплату в розмірі 2000001,00 грн. , копія якого наявні в матеріалах справи.

Таким чином, 08.07.2015 є днем одержання відповідачем попередньої оплати товару.

Як вбачається з розрахунку процентів за користування грошовими коштами , позивачем здійснено нарахування за період з 08.07.2015 по 28.12.2015 р. включно: 2000001,00 грн. х 0,1 % х 174 дні = 348000,00 грн. Наступний розрахунок позивача процентів за користування грошовими коштами здійснено за період з 31.12.2015 по 06.01.2016 р.: 1510464,00 грн. х 0,1% х 7 = 11104,17 грн.

Таким чином, загальна сума процентів за користування грошовими коштами за період з 08.07.2015 року по 06.01.2016 року , заявлена до стягнення, становить 359104,17 грн.

Однак, як зазначено вище, до 25.12.2015 року у відповідача існував обовязок по поставці товару, тобто не грошове зобовязання, а тому нарахування процентів за користування грошовими коштами має відбуватись після трансформації не грошового зобовязання на грошове, тобто з моменту виникнення такого, оскільки нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами передбачає саме користування коштами, що не відбулось з 08.07.2015 року по 25.12.2015 року у відповідача, з огляду на здійснення позивачем попередньої оплати товару насіння соняшнику , а не надання коштів у кредит, позику тощо.

А тому, моментом виникнення у відповідача грошового зобовязання може бути постановлене судом рішення у цій справі.

Аналогічний правова позиція викладена у Постанові ВСУ України у справі №5011-42/13539-2012 від 15.10.2013 року.

Так, у Постанові Верховного суду України від 15.10.2013 р. у справі 5011-42/13539-2012 викладено правову позицію щодо нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму неповернутої попередньої оплати, згідно якої застосування судами ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та 3 % річних є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати, перерахованої за договором поставки, не вважається грошовим зобовязанням.

Відповідно до ст.111-28 ГПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обовязковими для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями ВС України.

За таких обставин, суд вважає неправомірною та такою, що не відповідає приписам чинного законодавства умову пункту 6.4 договору, що проценти починають нараховуватися від дня одержання суми попередньої оплати від покупця (позивача), до дня повернення йому суми попередньої оплати.

З огляду на зазначений висновок та правову позицію, суд приходить до висновку про безпідставне та передчасне заявлення вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами 359104,17 грн., в звязку з чим в позові в цій частині має бути відмовлено.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач не спростував належними доказами позицію позивача, доказів повернення попередньої оплати та поставки суду не надав.

Відповідно до п. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Виходячи з того, що відповідач не виконав умов договору в належний строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми 1586308,15 грн. попередньої оплати, штрафу 755 232 грн. грн., а тому в решті позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 610, 612, 629, 655, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст.220,233 ГК України, ст.ст. 22, 33, 49, 75,82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аратта-Агро" (16670, Чернігівська область, Ніжинський район, с. Вікторівка, вул. Гавриша, 57 код 35770650, п/р 5000 в АТ «Укрсиббанк», МФО 351005) на користь Публічного акціонерного товариства "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів" (08800, Київська область, м. Миронівка, вул Елеваторна, 1, код 00951770 п/р 318 в АТ "ОТПбанк", м. Київ, МФО 300528) суму попередньої оплати в розмірі 1 586 308,15 грн., штраф в сумі 755 232 грн. та 46 451,58 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

2. Відмовити в стягненні процентів за користування чужими коштами в сумі 359 104,17 грн., 6048 грн. штрафу та 755 232 грн. штрафу

Повне рішення складено 25 лютого 2016 року

Суддя І.А.Фетисова