РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016Справа №910/33154/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/33154/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА»;

до товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕНТ»;

про стягнення 62 884,77 грн.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Степаненко С.В., довіреність б/н від 21.01.2016р.

обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ ЛІЗИНГ УКРАЇНА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «МЕГАРЕНТ» про стягнення 62 884,77 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011р., внаслідок чого позивачу були завдані збитки, у зв'язку з оплатою вартості юридичних послуг, спрямованих на виконання договору, в сумі 38 274,12 грн. та збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 23 763,41 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача штраф у сумі 847,24 грн., нарахований на підставі пп. 8.2.2. Договору фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.01.2016р. порушено провадження у справі № 910/33154/15 та призначено її розгляд на 11.02.2016р.

Присутній у судовому засіданні 11.02.2016р. представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмовому відзиві, обґрунтовуючи тим, що витрати по оплаті юридичних послуг у сумі 38 274,12 грн. не є збитками, оскільки такі втрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків, також позивачем не підтверджено належними доказами суми упущеної вигоди в розмірі 23 763,41 грн., а вимога про стягнення штрафу в сумі 847,24 грн. є необґрунтованою, оскільки позивач не звертався до відповідача у встановленому договором порядку з відповідними вимогами, згідно з умовами п.8.3.1 договору.

Представник позивача в засідання суду не з'явився, при цьому 11.02.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано клопотання про відкладення розгляду справи, а у разі незадоволення такого клопотання, позивач просить здійснити розгляд справи без участі представника позивача.

Клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом не задоволено, в зв'язку з його необґрунтованістю.

Суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника позивача, який достатньо для вирішення спору по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем і відповідачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.08.2011 р. між позивачем (за договором - лізингодавець) та відповідачем (за договором - лізингоодержувач) був укладений Договір про фінансовий лізинг № 00003424, відповідно до умов якого лізингодавець купує об'єкт лізингу та передає його лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу, згідно з положеннями українського законодавства та договору, а лізингоодержувач користується об'єктом лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями українського законодавства та забезпечує експлуатацію об'єкта лізингу у відповідності до договору (п.п. 3.2, 3.3 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (далі - умови лізингу), що становлять невід'ємну частину договору).

Об'єктом лізингу за договором визначено транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan 1.6 l benzin, 2011 року виробництва, шасі №XW8ZZZ61ZCG000200 (далі - об'єкт лізингу).

Вартість об'єкту лізингу становить еквівалент 17 080,00 доларів США.

Відповідно до п. 4.4 умов лізингу, лізингоодержувач покриває всі витрати, понесені в результаті експлуатації об'єкта лізингу, включаючи, окрім іншого, витрати, що можуть бути понесені внаслідок дотримання обґрунтованих вимог лізингодавця щодо експлуатації та/або передачі об'єкта лізингу.

Відповідно до п. 6.1 умов договору, для експлуатації об'єкта лізингу лізингоодержувач виплачуватиме лізингодавцю лізингові платежі у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, що являє собою невід'ємну частину договору, та інших положень договору. Щомісячний лізинговий платіж включає в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу; проценти; комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуванням, що підлягають сплаті (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт об'єкта лізингу, реєстраційні платежі, які передбачені або прямо пов'язані з договором).

Згідно з п. 6.3 умов договору, лізингові платежі, сторони погоджуються, що підлягають виплаті за договором на користь лізингодавця, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної, станом на дату виконання договору, суми на основі діючого курсу обміну доларів США, встановленого Національним Банком України або українським комерційним банком (Райффайзен Банк Аваль або іншого банку), яке буде обрано за рішенням лізингодавця станом на дату, коли кожен платіж підлягає сплаті. З цією метою лізингові платежі, страхові премії, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені договором, розраховуються в доларах США на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до п. 6.5 умов договору лізингу, щомісячний платіж здійснюється на рахунок, зазначений лізингодавцем, не пізніше дати, вказаної у плані відшкодування.

Пунктом 12.2 умов лізингу, визначено, що строк лізингу починається з дати підписання акту приймання-передачі лізингоодержувачем об'єкта лізингу.

Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів сторони погодили графік та суму сплати лізингових платежів ТОВ Торгівельно-будівельна компанія «Кремель», останнім днем внесення яких є 15.02.2016р.

Разом з тим, відповідач неналежним чином виконував свої зобов'язання за договором фінансового лізингу щодо сплати лізингових платежів, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість за період з листопада 2012 року по лютий 2013 року.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір про фінансовий лізинг як належну підставу у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором фінансового лізингу, який підпадає під правове регулювання норм статті 292 Господарського кодексу України та Закону України "Про фінансовий лізинг". Одночасно, відповідно до ст.2 вказаного нормативно-правового акту відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг (ст.806-809), найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовим лізингом є вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами п. 3 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно зі ст. 629 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначив позивач та не заперечується відповідачем, на день розгляду справи у відповідача не існує перед позивачем заборгованість по сплаті лізингових платежів за спірним договором.

З умов договору лізингу вбачається, лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір та повернути об'єкт лізингу у разі, якщо лізингоодержувач не сплатив наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 днів (п. 12.6.1).

Пунктом 12.8 умов договору лізингу узгоджено, що після розірвання договору лізингодавець має право негайно скористатися всіма отриманими гарантіями для одержання повної суми всіх непогашених лізингових платежів та інших платежів незалежно від дати їхньої сплати.

Відповідно до п. 12.9 умов договору лізингу, у разі дострокового припинення договору з боку лізингодавця, лізингоодержувач зобов'язувався повернути об'єкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані до головного офісу лізингодавця впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги лізингодавця про таке повернення.

У випадках, передбачених пунктами 12.6 та 12.12 умов лізингу, договір припиняється на 10-й (десятий) робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони (п. 12.13 умов лізингу).

Судом встановлено, що 01.03.2013 р. позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 00003424 від 01.03.2013р. про сплату заборгованості та нарахованих на цю суму штрафних санкцій. У цій же вимозі позивач повідомив відповідача про припинення договору фінансового лізингу та повернення йому об'єкта лізингу.

На підставі виконавчого напису приватного нотаріуса № 57 від 30.04.2013р. відділом державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження ВП № 37921068.

Згідно з актом приймання-передачі до договору № 00003424 від 30.08.2011р. об'єкт лізингу було повернуто позивачу, у зв'язку з чим відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві 20.06.2013р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини справи та на той факт, що договір фінансового лізингу № 00003424 від 30.08.2011р. припинив свою дію, а відповідач не належним чином виконав свої зобов'язання по сплаті лізингових платежів за період з листопада 2012р. по лютий 2013р., позивач просить стягнути з відповідача збитки у вигляді: вартості юридичних послуг - 38 274,12,00 грн. та упущеної вигоди - 5944,50 грн.

Відповідно до п. 8.2.3 договору, лізингоодержувач зобов'язаний у випадку прострочення сплати заборгованості компенсувати лізингоодержувачу витрати, в тому числі, на винагороду юристам, судові та позасудові витрати, нараховані/сплачені з метою відшкодування заборгованості.

Статтею 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За змістом ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарських відносин.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

Умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв'язку між діями особи та збитками, які складають об'єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони за договором, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов'язання було виконано боржником.

Обов'язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями і збитками. Збитки є наслідком невиконання зобов'язань, а не причиною.

Разом з тим, законодавець встановлює, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Тобто підставою для відшкодування упущеної вигоди є протиправні дії, які мали наслідком не отримання позивачем доходу, на який він розраховував.

З урахуванням вищенаведеного, суд зазначає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено понесення збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 5944,50 грн., тому вказана сума збитків задоволенню не підлягає.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 38 274,12 грн. вартості послуг, наданих ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», на підставі Договору про надання юридично-консультаційних послуг від 21.06.2012р. та акту № 67 надання послуг від 31.05.2013р., а також вартості послуг, наданих ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери», на підставі Договору про надання юридичних послуг № 17/2010 від 09.06.2010р. При цьому, позивач зазначає, що надання послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» та ТОВ «Юридична фірма Вернер і Партнери» було пов'язано з примусовим вилученням у відповідача об'єкту лізингу, а саме: підготовка процесуальних документів для відкриття виконавчого провадження та супроводження повернення об'єкта лізингу, підготовка процесуальних документів, подання позовної заяви та участь в судовому засіданні по розгляду справи.

Проте, віднесення до збитків витрат позивача на оплату юридичних послуг суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру і факт їх наявності та розмір не знаходяться в необхідному зв'язку з заборгованістю, яка існувала у відповідача по лізинговим платежам.

Окрім того, при поверненні об'єкту лізингу був присутній представник ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі», однак доказів, що вказана в акті особа є співробітником ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» суду представлено не було, як не надано й інших доказів, які свідчили б про необхідність понесення позивачем витрат у сумі 38 274,12 грн.

Таким чином, суд вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено причинного зв'язку та вину відповідача у виникненні збитків у сумі 38 274,12 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 847,24 грн., нарахованого на підставі пп. 8.2.2 умов договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до пп. 8.2.2 договору, у випадку прострочення сплати лізингових платежів лізингоодержувач сплачує штрафи за вимоги щодо сплати, надіслані лізингоодержувачем (нагадування про несплату): еквівалент 15 доларів США за першу вимогу, 20 доларів США за другу вимогу та 25 доларів США за третю вимогу.

За твердженнями позивача, ним було направлено на адресу лізингоодержувача - відповідача, три нагадування про несплату лізингових платежів, у зв'язку з чим позивачем було нараховано штраф у сумі 847,24 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних доказів, в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, направлення на адресу відповідача вказаних нагадувань.

Крім того, відповідач факт отримання таких нагадувань не визнає.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню, з огляду їх не підтвердження належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 16.02.2016р.

Суддя А.І. Привалов