РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016Справа №910/30343/15

За позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів "Фінансова компанія "Партнер-Капітал", яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду "Інвестбудпартнер" недеверсифікованого виду закритого типу

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія Фарелл"

про визнання недійсним договору

Суддя Пригунова А.Б.

Представники:

від позивача: Стоколос В.В.

від відповідача 1: Раєнок В.А.

від відповідача 2: Васильченко Л.І.

від третьої особи: не з'явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент", в якому просить суд визнати недійсним договір цесії від 17.09.2015р. № 1709-15/1, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" з моменту його вчинення. Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю у відповідача 1 права вимоги до Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", що унеможливлює передачу такого права за відповідним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.2015 р. порушено провадження у справі № 910/30343/15, залучено до участі у розгляду даної справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 18.01.2016 р. за участю представників сторін та третьої особи, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У процесі провадження у справі Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" подало відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечило, мотивуючи свої заперечення тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін, а тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається на стадії виконавчого провадження, не обмежує цивільних прав сторін спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу також подало відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що оспорюваний правочин не порушує прав Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" та договір цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1 не є уступкою права стягувача за рішенням суду, а є договором заміни кредитора у зобов'язанні, що не суперечить приписам чинного законодавства України.

У доповненнях на відзив Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу зазначає, що солідарний обов'язок позивача щодо виконання зобов'язань, посвідчених облігаціями Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» серії А та В на право отримання відповідної кількості квадратних метрів у житлових будинках у місті Борисполі виник з договорів поруки № 13 та № 14 від 30.06.2006 р.

При цьому, відповідач 2 вказує, що на момент погашення облігацій був власником облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» серії А у кількості 291392 штук вартістю 5 720 024, 00 грн. та серії В у кількості 9165 штук вартістю 179 908, 95 грн.

Позивач подав пояснення по справі, у яких заперечує існування оригіналу договору поруки № 14 від 30.06.2006 р., на який посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень та зазначає, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу не доведено наявності цивільно-правової угоди, за якою виникло зобов'язання у позивача перед відповідачем 1 по сплаті 5 720 024, 26 грн., що відповідає загальній номінальній вартості 291 392 штук іменних безпроцентних (цільових) облігацій емітента серії А.

При цьому, позивач вказує, що надана відповідачем 1 копія договору поруки № 14 від 30.06.2006 р. не засвідчена належним чином та не може бути прийнята до уваги судом.

Розгляд справи переносився в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні присутні представники сторін підтримали свої правові позиції.

Представник третьої особи на виклик суду не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих учасниками процесу.

У судовому засіданні 15.02.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження у справі, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

17.09.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" укладено договір цесії № 1709-15/1, за умовами якого відповідач 1 зобов'язався передати, а відповідач 2 - прийняти належне відповідачу 1 право солідарної вимоги в результаті чого Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" стає кредитором солідарних боржників% поручителя - Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" та емітента - Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» щодо виконання наступного солідарного обов'язку, а саме - сплати 179 908, 95 грн., що відповідає загальній номінальній вартості 9 165 штук іменних безпроцентних (цільових) облігацій серії В та сплати 5 720 024, 26 грн., що відповідає загальній номінальній вартості 291 392 штук іменних безпроцентних (цільових) облігацій емітента серії , проспект емісії випуску яких опублікований у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775).

Відповідно до п. 1.3. договору наявність у відповідача 1 права вимоги, що відступається підтверджується: проспектом емісії, випуск яких опублікований у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775); рішенням Господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11; наказом Господарського суду Київської області від 14.10.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11; постановою про відкриття виконавчого провадження від 25.01.2013 р. за номером 36106449 про примусове виконання наказу Господарського суду Київської області від 14.10.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що укладаючи оспорюваний договір цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1, відповідачі фактично змінили стягувача на стадії виконавчого провадження, не змінюючи кредитора у зобов'язанні, в той час як уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди суперечить нормам чинного законодавства України та є підставою для визнання договору цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1 недійсним у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За правилами ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Як встановлено судом, 09.12.2005 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» укладені інвестиційні договори на будівництво житлових будинків № 405/2005 та № 406/2005, за умовами яких позивач та третя особа зобов'язались спроектувати та побудувати десятиповерховий 189-ти квартирний житловий будинок, а також десятиповерховий 209-ти квартирний житловий будинок, на земельній ділянці по вул. Горького в місті Борисполі.

Відповідно до проспекту емісії випуску облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл», опублікованого у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775), третя особа зобов'язалась за кошти, залучені шляхом продажу цільових облігацій, здійснити будівництво 189-квартирного та 209-квартирного житлового будинку по вул. Горького в місті Борисполі Київської області та передати власникам цільових облігацій відповідну кількість квадратних метрів у об'єктах, що відповідають кількості придбаних цільових облігацій.

Відносини, що виникають під час розміщення, обігу цінних паперів і провадження професійної діяльності на фондовому ринку врегульовані Законом України «Про цінні папери та фондовий ринок».

Статтею 1 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) встановлено, що проспект емісії цінних паперів - документ, який містить інформацію про відкрите (публічне) розміщення цінних паперів.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) облігація - цінний папір, що посвідчує внесення його власником грошей, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує зобов'язання емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений умовами розміщення облігацій строк та виплатити доход за облігацією, якщо інше не передбачено умовами розміщення. Цільові облігації - облігації, виконання зобов'язань за якими дозволяється товарами та/або послугами відповідно до вимог, встановлених умовами розміщення таких облігацій.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 194 Цивільного кодексу України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Згідно з ч. 2 ст. 198 Цивільного кодексу України відмова від виконання зобов'язання, посвідченого цінним папером, з посиланням на відсутність підстави зобов'язання або на його недійсність не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» укладено договори поруки № 13 від 30.06.2006 р. та № 14 від 30.06.2006 р., відповідно до яких позивач поручився перед кредиторами третьої особи за виконання обов'язку щодо повного та своєчасного виконання зобов'язань по погашенню безвідсоткових цільових облігацій емітованих Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» на фінансування будівництва 189-ти квартирного та 209-ти квартирного житлового будинку по вул. Горького в місті Борисполі.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11 присуджено до стягнення солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу грошові кошти у розмірі 179 908, 95 грн., що відповідає номінальній вартості облігацій серії «В» у кількості 9 165 штук та 5 720 024, 26 грн., що відповідає номінальній вартості облігацій серії «А» у кількості 291392 штук.

За змістом вказаного рішення спірні правовідносини виникли у зв'язку з укладенням між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-капітал», яке дії від власного імені і в інтересах пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» договорів купівлі-продажу, предметом яких є цінні папери останнього - облігації серії А та В відповідно до проспекту емісії, опублікованого у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775).

При цьому висновки суду про солідарне стягнення грошових коштів з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» обґрунтовані наявністю забезпечувального зобов'язання позивача за виконання третьою особою своїх зобов'язань перед інвесторами щодо погашення безвідсоткових цільових облігацій відповідно до договору поруки № 13 від 30.06.2006 р.

Крім того, у проспекті емісії випуску облігацій Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл», опублікованого у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775) вказано, що Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» є поручителем Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» за виконання останнім своїх зобов'язань перед інвесторами щодо погашення безвідсоткових цільових облігацій відповідно до договорів поруки № 13 від 30.06.2006 р. та № 14 від 30.06.2006 р.

Таким чином, Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу набуло прав кредитора по відношенню до третьої особи за зобов'язаннями Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» щодо погашення безвідсоткових цільових облігацій, поручителем за якими є Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У статті 554 Цивільного кодексу України закріплено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Тож, приймаючи до уваги вищенаведене, Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» виступили солідарними боржниками перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адмініструванню недержавних пенсійних фондів «Фінансова компанія «Партнер-Капітал», яке діє від власного імені в інтересах Пайового венчурного інвестиційного фонду «Інвестбудпартнер» недеверсифікованого виду закритого типу.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

За приписами ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом

Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 519 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов'язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

За таких обставин, за договором цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1 відповідачем 1 передано Товариству з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" право вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл», як боржника, та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд», як поручителя, виконання зобов'язання щодо сплати 179 908, 95 грн., що відповідає загальній номінальній вартості 9 165 штук іменних безпроцентних (цільових) облігацій серії В та сплати 5 720 024, 26 грн., що відповідає загальній номінальній вартості 291 392 штук іменних безпроцентних (цільових) облігацій емітента серії , проспект емісії випуску яких опублікований у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775).

При цьому, суд відзначає, що такий солідарний обов'язок виник не з рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11, як стверджує позивач, а з цивільно-правових угод, предметом яких є цінні папери останнього - облігації серії А та В відповідно до проспекту емісії, опублікованого у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775) та договорів поруки № 13 від 30.06.2006 р. та № 14 від 30.06.2006 р., що врегульовано, зокрема, нормами ст. 554 Цивільного кодексу України.

У процесі провадження у даній справі судом було витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл» оригінал договору поруки № 14 від 30.06.2006 р., укладений між Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Фарелл», а також уповноважено представника позивача на одержання витребуваних судом документів та зобов'язано надати їх суду.

Однак, позивач витребуваний судом оригінал договору поруки № 14 від 30.06.2006 р. не надав та, при цьому, заперечує існування оригіналу такого договору.

В той же час, суд відзначає, що посилання на вказаний договір № 14 від 30.06.2006 р. міститься, зокрема у Віснику «Цінні папери» від 15.11.2006 р. № 263-264 (1775) та позивачем не заперечується.

Відсутність же у позивача оригіналу (примірника) вказаного договору не свідчить про його не укладення.

За приписами ст. 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, яким передбачено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

В матеріалах справи міститься копія вказаного договору, засвідчена у відповідності до вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003".

Тож, приймаючи до уваги, що надані позивачем документи засвідчені належним чином та, за внутрішнім переконанням суду не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд приймає наявну у справі копію договору № 14 від 30.06.2006 р. у якості належного доказу та враховує при розгляді справи по суті.

За таких обставин, доводи позивача, що за оспорюваним договором цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1 Товариству з обмеженою відповідальністю "Укрбуд Девелопмент" передано право вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробнича фірма «Фарелл» та Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» виконання солідарного обов'язку, яке виникло з рішення Господарського суду Київської області від 27.09.2011 р. у справі № 32/214-48/98/12/090-11 спростовуються вищенаведеними обставинами та визнаються судом необґрунтованими.

При цьому, у даному конкретному випадку суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 19.08.2014 р. у справі 923/945/13, проте відзначає, що предметом оспорюваного правочину у вказаній справі є саме відступлення права вимоги за судовим рішенням, в той час як за договором цесії від 17.09.2015 р. № 1709-15/1, що є предметом спору у даній справі, відступлено право вимоги, яке виникло з правочину, що відповідає загальним принципам, закріпленим у ст.ст. 3, 11, 512 Цивільного кодексу України.

Відтак, висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 19.08.2014 р. у справі 923/945/13 щодо застосування ст. 512 Цивільного кодексу України ґрунтуються на інших фактичних обставинах, ніж у даній справі та, відповідно, в силу ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України не є обов'язковими для суду.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, за приписами ст. 3 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на принципах свободи договору, а також справедливості добросовісності та розумності.

За змістом ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені цим кодексом. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Підсумовуючи вищевикладене, здійснивши оцінку наявних у справі доказів, за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи із заявлених позивачем вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, про необґрунтованість вимог позивача та відмовляє у задоволенні позову.

За правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судових збір у разі відмови у позові покладається на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 22.02.2015 р.

Суддя Пригунова А.Б.