РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р. Справа № 903/1058/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Філіпова Т.Л. ,

суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 30.11.2015 р. у справі №903/1058/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Шацького районного споживчого товариства

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічного акціонерного товариства "Волиньобленерго"

про стягнення 78912,36 грн.

За участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представника третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 30.11.2015 року у справі №903/1058/15 (суддя - Гарбар І. О.) відмовлено в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Шацького районного споживчого товариства, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічного акціонерного товариства "Волиньобленерго" про стягнення 78912,36 грн.

Зокрема, судом першої інстанції було зазначено, що між ФОП ОСОБА_1 та ПАТ "Волиньобленерго" укладено договір про постачання електричної енергії №532-0762000 від 05.02.2014 року. Однак, постачання електричної енергії на обєкти нерухомого майна, що належать позивачу, від трансформатора (КТП-125), який знаходиться на балансі Шацького РСТ, було припинене 18.07.2014 року. Договірні відносини між ФОП ОСОБА_1 та Шацьким РСТ відсутні. За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності з відшкодування збитків, понесених позивачем при приєднанні до нової точки отримання електричної енергії, на відповідача.

Господарським судом Волинської області, також відмовлено позивачу в стягненні з відповідача моральної шкоди з підстав недоведеності завдання останньої. Щодо стягнення з Шацького РСТ інфляційних втрат, судом зазначено про відсутність у відповідача грошового зобовязання перед позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 30.11.2015 року у справі №903/1058/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не зясовано, які зобовязання виникли у сторін при підписанні ФОП ОСОБА_1 та Шацьким РСТ акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, який є додатком №7 до договору про постачання електричної енергії від 05.02.2014 року, не зясовано порушення зобовязань відповідачем за даним актом розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності. Вважає, що витрати понесені за приєднання до нової точки отримання електричної енергії, а також збитки внаслідок понесення додаткових витрат зі спати єдиного податку мають бути стягнуті саме з Шацького РСТ.

Також, скаржник зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме незаконного відключення СТО від електроенергії, позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді порушення організаційного клімату, виробничого ритму, ділових звязків, зниження авторитету його підприємницької діяльності, зниження розміру доходу від такої діяльності.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Апеляційним судом встановлено, що 25.12.2012 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та Шацьким районним споживчим товариством (РСТ) укладено договір купівліпродажу нерухомого майна, а саме: гараж А-1 пл. 388,9 кв.м., що розташований у смт. Шацьк Шацького району Волинської області по вул. 50 років Перемоги, 93а.

05.02.2014 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Любомльською філією публічного акціонерного товариства "Волиньобленерго" укладено договір №532-076200 про постачання електричної енергії та підписано акт №532-076200 про розмежування балансової незалежності електромереж та експлуатаційної відповідальності сторін, відповідно до якого Шацьке районне споживче товариство зобовязане поставляти фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 електричну енергію від Любомльської філії, яка діє від імені ПАТ "Волиньобленерго".

Відповідно до укладеного договору точка продажу електричної енергії встановлюється на межі балансової належності електроустановок споживача, що вказана в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін.

01.03.2014 року між позивачем та Шацьким РСТ було укладено договір про спільне використання технологічних мереж №53, за яким позивач зобовязався сплачувати відповідачеві плату за постачання електричної енергії в сумі 500 грн. на місяць. Договір укладено терміном з 01.03.2014 року по 31.05.2014 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення вказаного договору від 01.03.2014 року, в подальшому сторонами не укладалось будь - яких інших договорів щодо забезпечення постачання електричної енергії чи користування електромережами відповідача.

Листами №96 та №98 від 10.07.2014 року та від 14.07.2014 року, відповідно, Шацьке РСТ просило ФОП ОСОБА_1 поновити договірні відносини щодо спільного використання технологічних мереж та провести погашення боргу за постачання електроенергії за червень-липень 2014 року, попередивши при цьому про можливість припинення подачі електроенергії з 17.07.2014 року.

18.07.2014 року Шацьким районним споживчим товариством припинено постачання електричної енергії від КТП-215 методом відрізання електричних мереж.

18.08.2014 року між Шацьким РСТ та ПАТ "Волиньобленерго" було укладено договір про спільне використання електричних мереж та відповідні додатки до даного договору, який набрав чинності 15.09.2014 року.

Оцінюючи встановлені фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступне.

Відповідно до п. 1.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 року № 28, (далі Правила), субспоживач це споживач, якому електрична енергія постачається електропостачальною організацією через мережі електропередавальних організацій та основного споживача, до мереж якого він приєднаний; електропередавальна організація це суб'єкт підприємницької діяльності, який отримав від НКРЕ ліцензію на право здійснення підприємницької діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) мережами, що знаходяться у його власності або повному господарському віданні (На перехідний період електропередавальною організацією є Державна акціонерна електропостачальна компанія та/або основний споживач, до мереж якого приєднані електромережі субспоживачів); електропостачальна організація це суб'єкт підприємницької діяльності, який отримав ліцензію НКРЕ на право здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим або нерегульованим тарифом (На перехідний період електропостачальною організацією є Державна акціонерна електропостачальна компанія та/або незалежні постачальники електроенергії, які працюють на договірних умовах).

Отже, в розумінні Правил та в контексті спірних правовідносин, позивач є субспоживачем, відповідач є електропередавальною організацією (основним споживачем), ПАТ "Волиньобленерго" електропостачальною організацією.

Відповідно до п. 1.2. Правил, договір про спільне використання технологічних електричних мереж - домовленість двох сторін, що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між електропередавальною організацією (ліцензіатом з передачі електричної енергії місцевими (локальними) мережами) та основним споживачем під час передачі (транзиту) електричної енергії технологічними електричними мережами.

За змістом п. 1.7. Правил, у разі використання технологічних електричних мереж електропередавальною організацією відносини між власником цих мереж та електропередавальною організацією, у тому числі їх взаємна відповідальність, регулюються договором про спільне використання технологічних електричних мереж, що укладається між ними на основі типового договору.

Отже, вірним є висновок апелянта про те, що він не може бути стороною за договором про спільне використання технологічних електричних мереж, на чому наполягав відповідач в листах №96 та №98 від 10.07.2014 року та від 14.07.2014 року.

Проте, відповідно до п. 5.8. Правил, правовідносини субспоживача та споживача також підлягають договірному регулюванню, оскільки за змістом вказаної норми, споживач, електроустановки якого приєднані до мереж електропередавальної організації, яка не є постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, має укласти з електропередавальною організацією договір про технічне забезпечення електропостачання. Тобто, обовязок щодо укладення договору про технічне забезпечення електропостачання покладено на позивача, що узгоджується з положенням п. 1.7. Правил, за якими основний споживач не має права відмовити електропередавальній організації, яка здійснює ліцензовану діяльність на закріпленій території, в укладенні (переукладенні) договору про спільне використання технологічних електричних мереж, а субспоживачу у разі дотримання ним вимог цих Правил в укладенні (переукладенні) договору про технічне забезпечення електропостачання споживача в передбачених цими Правилами випадках.

Однак, вказаний обовязок щодо врегулювання правовідносин з відповідачем на підставі договору, позивач, як субспоживач не виконав, з пропозицією укласти відповідний договір до основного споживача, або ж з позовом про спонукання до укладення договору такого виду до суду не звертався, натомість добровільно вибравши альтернативний варіант власної поведінки проведення окремої лінії електропередач, витрати на проведення якої просить суд стягнути з відповідача в якості збитків.

Відповідно до підпункту 7 пункту 7.5 Правил, постачальник електричної енергії (електропередавальна організація або основний споживач за погодженням постачальника електричної енергії) зобов'язаний, попередивши споживача не пізніше ніж за три робочих дні, припинити повністю або частково постачання йому електричної енергії (передачу або спільне використання технологічних електричних мереж), у тому числі на виконання припису представника відповідного органу виконавчої влади, у разі закінчення терміну дії, розірвання або неукладення між суб'єктами господарювання договорів, наявність яких передбачена цими Правилами.

Отже, реалізація вказаного обовязку відповідачем, як основним споживачем обумовлена окрім попередження позивача за три робочих дні про припинення постачання електричної енергії, також необхідністю дотримання електропередавальною організацією (основним споживачем) такої умови, як отримання погодження постачальника електричної енергії, що відповідачем зроблено не було.

Недотримання відповідачем з указаних підстав вимог п. 7.5 Правил свідчить про протиправність поведінки останнього щодо припинення електропостачання, що є лише однією із ознак складу цивільного правопорушення, необхідною для стягнення збитків.

Однак, звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, позивач до їх складу фактично відносить понесені ним додаткові витрати у виді вартості приєднання до електричних мереж з Любомльською філією ПАТ "Волиньобленерго".

За загальним правилом збитки це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ, яке пов'язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, тощо.

Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобовязання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного звязку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Юридична зацікавленість позивача у вирішенні спору судом, покладає на нього обовязок в порядку статей 32, 33 ГПК України довести, що його права та інтереси порушено.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Аналізуючи викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про нереалізацію позивачем свого обовязку, як субспоживача у спірних правовідносинах щодо забезпечення їх договірного регулювання (звернення до основного позивача з пропозицією укласти договір; звернення до суду з позовом про спонукання до укладення договору про технічне забезпечення електропостачання), з урахуванням чого позивач добровільно, а не вимушено вибрав альтернативний варіант забезпечення власного електропостачання, внаслідок чого й поніс додаткові витрати, що в розумінні ст.ст. 224, 225 ГК України не може вважатись реальними збитками.

Крім того, колегія суддів також не може погодитись із доводами позивача та апелянта про заподіяння йому збитків внаслідок понесення додаткових витрат зі сплати єдиного податку в сумі 1997,95 грн. через неможливість здійснення підприємницької діяльності.

В цій частині позовних вимог суд апеляційної інстанції враховує те, що відповідно до п.6.1. статті 6 Податкового кодексу України, податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. При цьому, такий обовязок кореспондує конституційному праву особи на зайняття підприємницькою діяльністю, й таке право не обмежене ні в часі, ні в способах, ні в видах такої діяльності, яка здійснюється відповідно до закону. Тому реалізація визначеного законом обовязку зі сплати податків навіть в період неможливості здійснювати підприємницьку діяльність одним із багатьох дозволених законом способів, не є в розумінні ч. 1 ст. 225 ГК України, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України додатковими чи вимушеними витратами, які особа зробила для відновлення порушеного права.

Крім того, позивач не був позбавлений можливості відповідно до п. 295.8 статті 295 Податкового кодексу України у разі припинення провадження господарської діяльності звернутись до контролюючого органу з заявою щодо відмови від спрощеної системи оподаткування, що має наслідок припинення нарахування такого податку, так само, як не був позбавлений права у вказаний період займатись будь-яким іншим дозволеним законом видом підприємницької діяльності.

Отже, відсутність підстав для стягнення на користь позивача реальних збитків, не дає підстав і для нарахування інфляційних в сумі 35477,65 грн..

Оцінюючи наявність підстав для стягнення моральної шкоди, колегія суддів приймає до уваги наступне.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року роз'яснено про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, що узгоджується з роз'ясненнями пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року.

Однак, позивачем не було надано суду першої та апеляційної інстанції доказів порушення організаційного клімату, виробничого ритму, ділових звязків, зниження авторитету його підприємницької діяльності, зниження розміру доходу від такої діяльності. При цьому, позивачем не було надано суду доказів відсутності інших можливостей та способів продовжувати підприємницьку діяльність, у звязку з чим протиправне припинення відповідачем електропостачання не призвело до неможливості зайняття підприємницькою діяльністю позивача загалом. Крім того, позивачем не було обґрунтовано й розмір заявленої до стягнення моральної шкоди.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення позову і в цій частині.

Відповідно до п. 1, п. 2 постанови Пленуму ВГСУ №6 "Про судове рішення", рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись, зокрема на повному з'ясуванні правової кваліфікації відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та визначення правової норми, яка підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оцінюючи відповідність оскарженого рішення наведеним вимогам, колегія суддів приймає до уваги те, що хоча рішення місцевого господарського суду й містить суперечливі висновки в частині оцінки протиправності дій відповідача щодо припинення електропостачання (абз. 8 а. 4, абз. 1 а. 4 рішення), та хоча судом і не було застосовано до спірних правовідносин положення п. 5.8. Правил, внаслідок чого суд не зробив висновок щодо дотримання позивачем договірного порядку врегулювання правовідносин з електропостачання, зрештою, суд в резолютивній частині рішення зробив вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову, тому оскаржуване рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову підлягає залишенню без змін, однак з підстав, викладених вище.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 30.11.2015 року у справі №903/1058/15 залишити без змін, апеляційну скаргу позивача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу №903/1058/15 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.