КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ 910/2687/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Пінчук-Ніколайчук Ю.В. - представник за довіреністю б/н від 21.01.2016; Галков І.О. - представник зо довіреністю б/н від 10.01.2014;

від відповідача: Полєжаєва К.О. - представник за довіреністю б/н від 11.01.2016;

від третьої особи: Галков І.О. - представник зо довіреністю б/н від 10.01.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015

у справі № 910/2687/15-г (суддя: Пукшин Л.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД"

до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" про стягнення 48 300,25 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" (надалі - позивач, ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - відповідач, Фірма "Т.М.М."-ТОВ) про стягнення 48 300,25 грн.

Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2014р. у даній справі позов задоволено повністю. Стягнуто з "Фірми "Т.М.М." Товариства з обмеженою відповідальністю на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" 8 210 грн. 36 коп. - 3 % річних, 40 089 грн. 89 коп. - інфляційні втрати та 1 827 грн. 00 коп. - витрат по сплаті судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.15 апеляційну скаргу ТОВ Фірми "Т.М.М." залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.15 у справі № 910/2687/15-г - без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.09.15 касаційну скаргу Фірми "Т.М.М."-ТОВ - задоволено частково, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 року та постанову Київського апеляційного Господарського суду від 23.06.2015 року у справі № 910/2687/15-г скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з відповідача на користь позивача 7 002 грн. 19 коп. - 3 % річних, 26 306 грн. 83 коп. інфляційних втрат, в іншій частині позовних вимог - відмовив.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріально права, зокрема, ст. ст. 532, 599 ЦК України. Так, на думку апелянта, виконання зобов'язання належним чином за договором фінансового лізингу можливе лише способом перерахування коштів саме на рахунок кредитора, а не шляхом примусового стягнення лізингових платежів та їх перерахування на депозитний рахунок ДВС. Окрім цього, зазначив, що рішення місцевого господарського суду суперечить практиці вирішення аналогічних спорів Вищим господарським судом України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.12.2015 апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 18.01.2016.

У зв'язку із задоволення ухвалою суду апеляційної інстанції від 18.01.2016 заяви про самовідвід судді Суліма В.В. від розгляду апеляційної скарги визначено наступний склад суду: головуючий суддя - Коротун О.М., судді - Гаврилюк В.В., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 вказаним складом суду було прийнято апеляційну скаргу ТОВ "Мега Торг ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.11.2015 у справі № 910/2687/15-г до свого провадження та призначено до розгляду на 16.02.2016.

В судовому засіданні 16.02.2016 представники апелянта підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги про стягнення 40 089,89 грн. втрат від інфляції та 8 210,36 грн. 3% річних задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.02.2016 заперечувала проти доводів позивача, вкладених в апеляційній скарзі, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін. Також посилалась на практику Вищого господарського суду України по даній категорії спорів.

Представник третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечень на неї, заслухавши пояснення представників учасників апеляційного провадження, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 15.03.2007 між ТОВ "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М."-ТОВ - (лізингоодержувач) було укладеного договір фінансового лізингу № 694/03/2007, за умовами якого лізингодавець, зобов'язався набути у свою власність техніку згідно з установленою лізингоодержувачем специфікацією і передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу у тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач - прийняти його на умовах договору (п. 1.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору ТОВ "Ласка Лізинг" 20.08.2007 на підставі видаткової накладної № РН-0000323 передало, а Фірма "Т.М.М."-ТОВ на підставі довіреності серії НБВ № 643433 від 20.08.2007 прийняло предмет лізингу: Автокран КС-45717А-1 (дві одиниці) загальною вартістю 1 352 066,80 грн.

Під час розгляду справи № 910/8848/13 Господарським судом міста Києва встановлено, що відповідач не виконав свого обов'язку за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 та своєчасно не здійснив оплату лізингових платежів.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 стягнуто з відповідача 158 058,06 грн. основного боргу, 10 176,33 неустойки, 2 074,25 грн. 3 % річних, 315,86 грн. інфляційних втрат.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13 залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиційні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус.

Отже, обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 р. у справі № 910/8848/13 на підставі ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

05.12.2013 року між ТОВ "Ласка Лізинг" (кредитор) та ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД" (набувач) був укладений договір уступки прав вимоги (заміни сторони у зобов'язанні) №226/11-2013, відповідно до умов якого кредитор передав, а набувач прийняв на себе право вимоги виконання зобов`язань, які виникли на підставі договору фінансового лізингу №694/03/2007, укладеного між ТОВ "Ласка Лізинг" та Фірма "Т.М.М."-ТОВ.

Як видно з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2014 у справі № 910/8848/13 на підставі статті 25 ГПК України замінено стягувача - ТОВ "Ласка Лізинг" на ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД".

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що до позивача перейшло право вимоги за договором фінансового лізингу №694/03/2007 від 15.03.2007.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 16.10.2014 року в порядку примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.02.14 у справі № 910/8848/13 ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві згідно платіжної вимоги № 1/3 від 15.10.14 було списано з рахунку відповідача суму заборгованості перед позивачем в розмірі 158 058,06 грн. В той же час, вказані грошові кошти надійшли на рахунок позивача тільки 17.01.2015 року, що стало підставою для звернення позивача з позовом про стягнення інфляційний втрат та 3 % річних за період з набранням законної сили рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 по 16.01.2015.

У запереченні на апеляційну скаргу відповідач не погоджується з доводами позивача в частині періоду нарахування інфляційний втрат та 3 % річних, зазначив, що інфляційні втрати та 3 % річних мають нараховуватись лише по 15.10.2014, оскільки 16.10.2014 згідно платіжної вимоги № 1/3 від 15.10.14 в примусовому порядку було списано з рахунку відповідача на депозитний рахунок ВДВС суму заборгованості в розмірі 158058,06 грн., а тому саме з цією датою пов'язує момент виконання зобов'язання за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції та відповідача у даній справі щодо обмеження періоду нарахування 3 % річних та інфляційних збитків до 15.10.2014 року, виходячи з наступного.

Статтею 598 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Зазначені підстави визначені у статтях 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Загальні умови належного виконання зобов'язання визначені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З наведеного вбачається, що саме належне виконання зобов'язання має наслідком його припинення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апелянта, що місцем належного виконання зобов'язання за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 є виключно розрахунковий рахунок позивача, що обґрунтовується наступним.

Зі змісту Глави 48 ЦК України вбачається, що належне виконання зобов'язання передбачає, зокрема, виконання його належними сторонами у належному місці.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

За загальним правилом, встановленим п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України, місце виконання грошового зобов'язання є місцезнаходження кредитора.

Зобов'язання може бути виконане в іншому місці, якщо це встановлено актами цивільного законодавства або випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 2 ст. 532 ЦК України).

Судами встановлено, що виконання боржником свого обов'язку по сплаті основного боргу за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 здійснене у межах виконавчого провадження, відкритого на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2013 у справі № 910/8848/13.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України "Про виконавче провадження".

Окрім цього суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів», в якому зазначається, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі, не приймається судом, оскільки даний Закон регулює добровільне виконання грошового зобов'язання між суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, тобто учасниками, платіжних систем, тоді як в даній справі стягнення заборгованості відбувається в примусовому порядку, а тому при розгляді даної справи має застосовуватись спеціальне законодавство, яким є Закон України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон, спеціальний Закон).

Крім того, суд зазначає, що умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається спеціальним Законом.

Відповідно ч.ч. 1, 3 ст. 45 вказаного Закону грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Таким чином, на підставі вказаних норм суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належним місцем виконання боржником грошового зобов'язання зі сплати на користь стягувача основного боргу за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007, здійсненого на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.02.2014, слід вважати депозитний рахунок органу ДВС, в провадженні якого перебувало відповідне виконавче провадження. (Аналогічна позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі № 910/2684/15-г).

За таких обставин, місцем виконання грошового зобов'язання Фірми "Т.М.М." - ТОВ зі сплати на користь ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД" основного боргу за договором фінансового лізингу № 694/03/2007 від 15.03.2007 є депозитний рахунок органу ДВС.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17 травня 2005 року по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії параграф 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Доводи апелянта про підставу скасування рішення суду першої інстанції, в результаті неправильно визначеного періоду нарахування інфляційних втрат та 3 % річних судом апеляційної інстанції також відхиляються, що мотивується наступним.

Відповідно до ст. ст. 536, 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В розумінні зазначених статей проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником. (Аналогічна позиція зазначена у постанові Верховного суду України від 01.07.2014 у справі 5010/1575/2012-20/83, що відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою при застосуванні таких норм права).

Відповідно до пп.4.1 п. 4 Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач має сплатити інфляційні втрати та 3 % річних лише за період, коли зобов'язання не виконував саме відповідач, а не орган державної виконавчої служби.

Суд апеляційної інстанції погоджується також з тим, що після примусового списання органом державної виконавчої служби (16.10.2014) заборгованості з рахунку відповідача, останній не мав змоги користуватися грошовими коштами в сумі 48 300,25 грн., оскільки дані кошти знаходились на рахунку ВДВС, а тому відповідач фізично був позбавлений можливості користуватися вказаними вище коштами.

Окрім того, при розгляді даної справи суд апеляційної інстанції враховує позицію Верховного суду України вкладену в постанові від 01.07.2014 у справі 3-32гс14, в якій колегія суддів дійшла висновку, що частиною ст. 625 ЦК України передбачений обов'язок боржника за вимогою кредитора. У розумінні зазначеної статті проценти є не відповідальністю, а платою за час користування грошима, що не були своєчасно сплачені боржником.

А тому Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні трьох процентів річних в розумінні ст. 625 ЦК України.

Таким чином, списання заборгованості на рахунок ДВС в порядку виконавчого провадження є належним виконанням з боку відповідача. При цьому він не може нести відповідальність за дії ДВС по утриманню грошових коштів, належних стягувачам (зокрема, позивачу), оскільки час сплати коштів цією державною установою не залежить від вольових дій саме відповідача. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не був обмежений правом контролювати хід виконавчого провадження, зокрема, в у спосіб, що передбачений ст. 121-2 ГПК України.

А тому покладення на відповідача фінансової відповідальності за невиконання вимог спеціального Закону згаданим органом після 16.10.14 є неправомірним.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що посилання апелянта на єдину та сформовану практику господарський судів різних інстанцій стосовно вирішення аналогічних спорів є необґрунтованими та безпідставними, що підтверджується наступним.

Проаналізувавши судову практику розгляду аналогічних спорів між тими ж сторонами, що і у даній справі, а саме: між ТОВ "МЕГА ТОРГ ЛТД" та Фірмою "Т.М.М." - ТОВ, суд апеляційної інстанції відзначає, що така судова практика є абсолютно протилежною, так у справах № 910/18969/15, № 910/27148/14, 910/2684/15-г Вищий господарський суд України дійшов висновку, що виконання грошового зобов'язання відповідача відбулось в межах виконавчого провадження, місцем виконання якого є депозитний рахунок органу ДВС, а тому зобов'язання слід вважати припиненим з моменту зарахування коштів на депозитний рахунок органу ДВС. Протилежна правова позиція зазначена у справах № 910/2681/15-г, №910/17621/15, №910/2680/15-г, відповідно до яких, суд касаційної інстанції зазначає, що зобов'язання із сплати лізингових платежів, що були присуджені до стягнення в примусовому порядку рішенням місцевого суду, слід вважати належно виконаним лише у момент отримання коштів належним кредитором чи уповноваженою ним на це особою.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про однорідність судової практики з вирішення аналогічних спорів.

При цьому судом апеляційної інстанції зазначає, що підставою направлення судом касаційної інстанції справи № 910/2687/15-г на новий розгляд до Господарського суду міста Києва стали ті обставини, що судами попередніх інстанцій саме в даному спорі не досліджено підстав нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на основну суму заборгованості, що була стягнута рішенням господарського суду м. Києва від 04.07.13, після виконання Фірмою "Т.М.М." - ТОВ рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.13, у встановленому чинним законодавством України порядку.

А тому суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом в порядку ст. 111-12 ГПК України були виконані вказівки Вищого господарського суду України при новому розгляді даної справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін

Суд апеляційної інстанції перевірив розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних, що був здійсненим судом першої інстанції та дійшов висновку, що даний розрахунок про стягнення 7 002,19 грн. - 3 % річних за період з 25.04.2013 по 15.10.2014 та 26 306,83 грн. - інфляційних втрат, що нараховані за період з 01.05.2013 по 15.10.2014 грн. - є арифметично вірним та обґрунтованим, а відтак позовні вимоги в цій частині правомірно задоволені судом першої інстанції, в іншій частині позовних вимог судом першої інстанції було правомірно відмовлено.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ТОВ «МЕГА ТОРГ ЛТД» до Фірми "Т.М.М."-ТОВ підлягають задоволенню в частині стягнення 7 002,19 грн. - 3 % річних та 26 306,83 грн. - інфляційних втрат, в іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГА ТОРГ ЛТД" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015р. у справі № 910/2687/15-г - без змін.

2. Матеріали справи № 910/2687/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич