КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа№ 910/18341/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Гройсберг К.М.

за участю представників

від позивача: Красовський І.В. - дов. від 16.05.2014 року б/н

від відповідача: не з'явилися

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства „Шполатехагро" на рішення господарського суду Черкаської області від 22.12.2015 року

у справі №910/18341/14 (суддя Пащенко А.Д.)

за позовом ОСОБА_2 (ОСОБА_2), Акціонерне товариство з Радою директорів та Наглядовою радою (м. Коссад, Франція)

до Приватного акціонерного товариства „Шполатехагро" (м. Шпола Черкаської обл.)

про стягнення 2 316 368,84 євро

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулося ОСОБА_2 (ОСОБА_2), Акціонерне товариство з Радою директорів та Наглядовою радою звернулось до господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) до Приватного акціонерного товариства „Шполатехагро" про стягнення з відповідача на користь позивача загальної заборгованості в сумі 2 198 495,95 євро (що становить 36 510 422 грн. 25 коп. за офіційним курсом НБУ (16,607) станом на 21.10.2014 року), включаючи: 1 772 980,60 євро основної заборгованості за договором купівлі-продажу № CSDCTA 100215 від 15.02.2010 року; 265 947,09 євро штрафних санкцій за цим договором за період з 25.08.2013 року по 25.08.2014 року та 159 568,26 євро за прострочення грошового зобов'язання на підставі ст. 625 ЦК України за цим договором в період з 25.08.2011 року по 25.08.2014 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 справу № 910/18341/14 за позовом ОСОБА_2 (ОСОБА_2), акціонерного товариства з Радою директорів та Наглядовою радою, до ПрАТ „Шполатехагро" про стягнення 2 316 368,84 євро надіслано за підсудністю до господарського суду Черкаської області.

Останнім рішенням від 22.12.2015 року господарський суд Черкаської області позов задовольнив частково. Стягнув з ПрАТ „Шполатехагро" на користь ОСОБА_2 (ОСОБА_2), Акціонерне товариство з Радою директорів та Наглядовою радою, 1 772 980,60 євро основного боргу, 2 639 258 грн. 91 коп. 3% річних, 60 970 грн. 64 коп. витрат по сплаті судового збору. У решті позову відмовив.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПрАТ „Шполатехагро" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Черкаської області від 22.12.2015 року у справі № 910/18341/14 скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2016 року апеляційна скарга ПрАТ „Шполатехагро" була прийнята до провадження та призначено розгляд справи № 910/18341/14 у судовому засіданні за участю представників сторін на 16.02.2016 року.

В судове засідання 16.02.2016 року повноважні представники відповідача не з'явилися. Представник від відповідача ОСОБА_3 належних повноважень не мала, оскільки договір № 09/2014 закінчився. Після обговорення судова колегія дійшла висновку, що неявка повноважних представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

В судовому засіданні 16.02.2016 року представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши докази, що є у справі, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи 15.02.2010 року ОСОБА_2 (ОСОБА_2), акціонерного товариства з Радою директорів та Наглядовою радою (продавець) та Закрите акціонерне товариство „Шполатехагро" (покупець, найменування якого змінено на ПрАТ „Шполатехагро"), уклали Контракт № СSDСТА 100215, відповідно до умов якого сторони узгодили загальні умови купівлі-продажу насіння для посіву, асортимент, кількість, ціна, строки поставки, строки і форми оплати викладені у додатках до Контракту, умови поставки - СІР Шпола (в редакції „Інкотермс 2000").

Оскільки в п. 12 Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 сторони у справі узгодили підсудність спорів за вказаним контрактом господарському суду міста Києва та узгодили, що під час розгляду спорів за спірним контрактом застосовується матеріальне і процесуальне право України, то відповідно до ст. 76 Закону України „Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005 року № 2709-IV та за відсутності випадків, передбачених ст. 77 Закону України „Про міжнародне приватне право", то цей спір підлягає вирішенню в судах України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 року на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2015 року, справу № 910/18341/14 надіслано за підсудністю до господарського суду Черкаської області з огляду на те, що процесуальне право України не передбачає договірного визначення сторонами підсудності, а справа має розглядатися за місцезнаходженням відповідача.

За своєю правовою природою Контракт від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 є договором поставки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Згідно з ч. 6 ст. 265 ГК України реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Cт. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Ч. 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання -відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Ч. 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

На виконання умов Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 ОСОБА_2 поставив ПрАТ „Шполатехагро" насіння на загальну суму 5 583 308,60 євро, яке було прийняте останнім.

Відповідно до розрахунку позивача оплату за поставлений товар відповідач здійснив частково.

05.02.2013 року ОСОБА_2 та ПрАТ „Шполатехагро" уклали Додаткову угоду про зміну порядку розрахунків по двом контрактам купівлі-продажу, зокрема і по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215, в якій вказано про визнання відповідачем заборгованості по двох Контрактах на загальну суму 6 369 322 євро та перераховано заборгованість у національну валюту України за курсом НБУ на дату підписання додаткової угоди і ця заборгованість склала загалом суму 68 993 222 грн. 01 коп., зокрема по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 - суму 28 422 988 грн. 36 коп.

Крім цього, 05.02.2013 року ОСОБА_2 (кредитор), ТОВ „Коссад Восток" (новий кредитор) та ПрАТ „Шполатехагро" (боржник) уклали Угоду про відступлення прав вимоги, за умовами якої було відступлено право вимоги кредитора до боржника щодо оплати останнім новому кредитору заборгованості за імпортними контрактами (зокрема і за Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215) та було відступлено право вимоги заборгованості за договором купівлі-продажу від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 в сумі 28 422 988 грн. 36 коп. (Акт приймання-передачі прав вимоги до вказаної угоди від 05.02.2013 року із переліком транспортних накладних та митних декларацій). За доводами позивача, не спростованими і не запереченими відповідачем, решта заборгованості останнього за Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 в сумі 1 798 799,60 євро залишилась не сплаченою та дійсною у валюті євро.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Факти підписання Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215, отримання відповідачем товару і наявності несплаченої заборгованості за товар в сумі 1 772 890,60 євро відповідачем не заперечуються, спору по цих документах немає.

Втім, відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що перебіг позовної давності за Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 був перерваний 12.03.2014 року вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу перед позивачем за вказаним Контрактом, а саме наданням позивачу пропозиції укласти додаткову угоду до цього Контракту від 03.03.2014 року, в якій відповідач чітко та однозначно визнав і підтвердив заборгованість перед позивачем в сумі 1 798 799,60 євро за Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215.

Місцевий господарський суд вірно зазначив, що сам факт звернення ПрАТ „Шполатехагро" із пропозицією підписання додаткової угоди, в якій чітко викладено про визнання заборгованості зокрема по цьому Контракту, є вчиненням відповідачем дії, тобто є активною поведінкою, якою відповідач однозначно визнав та підтвердив борг перед позивачем в сумі 1 798 799,60 євро по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215. Така дія є достатньою для переривання перебігу позовної давності на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України, незалежно від набуття цією додатковою угодою юридичної сили (чинність заперечується позивачем), оскільки визначальним у даному випадку є не укладення додаткової угоди як правочину, а саме дія (як активна поведінка), що свідчить про визнання та підтвердження суми заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Виходячи з того, що строк позовної давності за вимогами щодо сплати заборгованості за поставлений товар на підставі Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 повинен обчислюватися щодо кожної партії товару окремо, та враховуючи факт переривання 12.03.2014 року перебігу позовної давності в межах строку давності по цих вимогах, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що позовна давність за вимогами щодо стягнення заборгованості в сумі 1 772 980,60 євро по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 позивачем не пропущена.

Також безпідставними є твердження відповідача про те, що підписання директором відповідача додаткової угоди до Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 із перевищенням повноважень, оскільки за приписами ст. 4 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 вказаного Закону в Єдиному державному реєстрі містяться зокрема дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Ст. 18 цього Закону визначено таке: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

В ч. 3 ст. 92 ЦК України вказано, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Позивачем подано суду Витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо приватного акціонерного товариства „Шполатехагро" станом на 03.03.2014 року та 12.03.2014 року, в яких особою, уповноваженою представляти ПрАТ „Шполатехагро" у правовідносинах з третіми особами та вчиняти юридичні дії від імені товариства без довіреності, у тому числі підписувати договори, вказана ОСОБА_4 (без обмежень) - керівник та підписант.

Про відсутність обмеження повноважень директора товариства вказано і в пункті 2.2 додаткової угоди, в якій зазначено, що покупець володіє необхідними повноваженнями стосовно укладення і виконання своїх зобов'язань за даною додатковою угодою.

Безпідставними є також доводи відповідача про відсутність у директора ОСОБА_4 повноважень на підписання додаткової угоди з посиланням на припис ст. 70 Закону України „Про акціонерні товариства", виходячи з такого. Названою статтею цього Закону передбачено прийняття наглядовою радою товариства рішення про вчинення значного правочину, тобто, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства. При цьому Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину.

В додатковій угоді відповідачем визнано борг перед позивачем в сумі 1 798 799,60 євро за Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215, що станом на дату додаткової угоди складало 25,155 млн. грн. Ця сума менша 10 відсотків від вартості активів відповідача відповідно до наявної офіційної звітності товариства за 2012 рік (тобто звітності відповідача, яку позивач міг отримати із офіційних джерел), оскільки фінансовий звіт за 2013 рік був затверджений загальними зборами 18.04.2014 року, а офіційно опублікований 22.04.2014 року, тобто після дати додаткової угоди, підписаної директором ПрАТ „Шполатехагро".

З огляду на вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 в сумі 1 772 980,60 євро підтверджена матеріалами справи, не заперечена та не спростована відповідачем, позовна давність позивачем не пропущена, а тому місцевий господарський суд правомірно задовольнив позов в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 1 772 980,60 євро.

Також позивач просить стягнути з відповідача 159 568,26 євро за прострочення грошового зобов'язання по Контракту від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 на підставі ст. 625 ЦК України за період з 25.08.2011 року по 25.08.2014 року.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Контрактом інший розмір процентів не встановлений.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність.

Оскільки три проценти річних не мають характеру штрафних санкцій, за змістом ст. 625 ЦК України пов'язуються з основним боргом, а позовна давність до вимоги про стягнення основного боргу не пропущена, тому позовна вимога про стягнення з відповідача 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованою та основаною на законі.

Однак відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Ані законом, ані Контрактом від 15.02.2010 року № СSDСТА 100215 не визначено сплату 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України у іноземній валюті. З огляду на викладене, місцевий господарський обґрунтовано суд приходить до висновку, що до вимоги про стягнення 3% річних за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України.

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на підставі статті 625 ЦК України 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за Контрактом від 15.02.2010 № СSDСТА 100215 в період з 25.08.2011 року по 24.08.2014 року, тобто за останні три роки прострочення сплати боргу, в сумі 2 639 258 грн. 91 коп. із розрахунку суми боргу станом на 21.10.2014 року (дату заяви про зменшення розміру позовних вимог) по офіційному курсу НБУ 16,54 грн. за 1 євро.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Ч. 6 ст. 231 ГК України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

П. 10 Контракту від 15.02.2010 № СSDСТА 100215 визначено, що за затримку платежу застосовуються штрафні санкції в розмірі 15% річних від суми простроченого платежу. Штраф нараховується від дати платежу, визначеного в додатках до цього Контракту, що є його невід'ємною частиною, до моменту повного розрахунку по цьому Контракту.

Позивачем було заявлено до стягнення 265 947,09 євро штрафних санкцій за цим договором за період з 25.08.2013 року по 25.08.2014 року.

Ч. 6 ст. 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Оскільки останні поставки здійснювалися у 2011 році, то нарахування штрафу мало б бути припинено через шість місяців з дати кожної поставки (2012 рік), а не за період з 25.08.2013 року по 25.08.2014 року.

Так як колегія суддів дійшла висновку, що позивачем невірно було розраховано штрафні санкції, то в задоволенні позову слід відмовити в цій частині.

Відповідно до абз. 6 п. 12 Постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 року № 7 не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції правомірно відмовив у позові про стягнення штрафних санкцій у розмірі 265 947,09 євро, проте помилково відмовив в задоволенні позову саме в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин рішення місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін в частині стягнення штрафних санкцій в зв'язку з невірним їх обрахуванням, а не через пропуск позовної давності.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ „Шполатехагро" є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в частині стягнення 1 772 980,60 євро основного боргу, 2 639 258 грн. 91 коп. 3% річних.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності та приватизації на рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 року по справі № 910/18341/14 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 09.11.2015 року по справі № 910/18341/14 залишити без змін.

3. Справу № 910/18341/14 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім