ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р.Справа № 922/6471/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши справу

за позовом Приватного підприємства "Семенівська мануфактура", м. Семенівка
до Приватного підприємства "ПО Мануфактура"
про стягнення грошових коштів в розмірі 885293,44 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - ОСОБА_1, дов. від 12.03.2015р.;

Представник відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне підприємство "Семенівська мануфактура". м. Семенівка, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного підприємства "ПО Мануфактура", м. Чугуїв, про стягнення заборгованості в розмірі 885293,44 грн. за договором поставки № 0109-10 від 01.09.2010р., укладеним між сторонами даного спору. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 21.12.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.01.2016р. об 11:15 год.

Ухвалами господарського суду від 01.02.2016р., 16.02.2016р. розгляд справи відкладався.

У судовому засіданні 16.02.2016р. представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні. Через канцелярію суду надав додаткові письмові пояснення по справі (вх. № 5216), в яких, зокрема, зазначив, що 01.09.2010р. між сторонами даного спору було укладено договір поставки 0109-10. Інших договорів з вказаним номером сторонами не укладалось. Наявність в акті звірки префіксу «пр» до бухгалтерського та податкового обліку ПП «Семенівська Мануфактура» відношення не має та стосується його внутрішнього документообороту. За змістом податкових накладних № 1 від 02.02.2015 року, № 2 від 02.02.0215 року, № 4 від 05.02.2015 року, № 6 від 05.02.2015 року, №8 від 11.02.2015 року, які наявні в матеріалах справи, для виконання приписів п.201.1 ПК України у графі вид цивільно - правового договору було вказано договір поставки № 0109-10 від 01.09.2010р. Позивачем було зареєстровано податкові накладні в ЄРПН. Дані пояснення судом долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 16.02.2016р. не з'явився, через канцелярію суду надав відзив на позов (вх. № 4938), в якому визнав існуючу заборгованість, що заявлена в межах позову у сумі 885293,44 грн., та, посилаючись на нестабільну економічну ситуацію, зазначив про неможливість розрахуватись вчасно протягом 2014-2015р.р. за поставлену позивачем продукцію. Наданий відзив судом досліджено та долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 16.02.2016р. представник позивача наголосив на тому, що ним надані всі необхідні для розгляду справи докази та вважає за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

Враховуючи те, що норми ст. 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши представника позивача, судом встановлено наступне.

01.09.2010р. між Приватним підприємством «Семенівська мануфактура» (позивач, постачальник) та Приватним підприємством «ПО Мануфактура» (відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 0109-10 (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, постачальник зобов'язується в порядку та строку, встановлені договором, передати у власність покупцю товар, у кількості, відповідної якості і за погодженими цінами, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар, на умовах, визначених у договору.

Відповідно до положень пункту 10.1. договору, строк дії договору був визначений сторонами до 31 грудня 2011 року. Додатковими угодами від 30 грудня 2011 року, 03 січня 2013 року, 30 грудня 2014 року, строк дії договору був продовжений до 31 грудня 2016 року включно.

Згідно пункту 1.2. договору асортимент та кількість товару вказується в накладних, які мають силу специфікацій.

Згідно пункту 1.3. договору, поставка здійснюється позивачем відповідачу окремими партіями, на кожну окрему поставку товару оформлюється окрема накладна.

Пунктом 2.4 договору, поставка товару здійснюється на умовах доставки товару постачальником покупцю і вартість поставленого товару включає вартість послуг з доставки.

Відповідно до положень пункту 3.3 договору, покупець зобов'язаний здійснити повний розрахунок за поставлений товар не пізніше 90 календарних днів з моменту поставки товару.

В межах взятих на себе зобов'язань за договором, позивач, протягом 2010-2015 років поставляв товар на підставі відповідних замовлень.

Однак, в порушення умов договору, відповідач своєчасну оплату за товар регулярно не здійснював, в зв'язку з чим, станом на 31.10.2015 року у відповідача мається прострочена заборгованість на загальну суму 30393569,69 грн., що підтверджується підписаним сторонами актом звірки розрахунків.

Направлені на адресу відповідача вимоги про сплату суми заборгованості за договором від 01.09.2010р., залишились без відповідного реагування з боку відповідача.

Підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду стало невиконання відповідачем умов договору поставки від 01.09.2010р. щодо вчасної сплати за отриманий товар, відповідно до видаткових накладних № 1,2,4,6,8 на загальну суму 885293,44 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, відповідно до наданих до матеріалів справи видаткових накладних: №№ 1, 2 від 02.02.2015р., №№ 4, 6 від 05.02.2015р., № 8 від 11.02.2016р. відповідач (покупець), в рамках укладеного між сторонами договору поставки від 01.09.2010р., отримав від позивача товар на загальну суму 885293,44 грн.

Дослідивши надані позивачем копії видаткових накладних, суд вважає, що вони повністю відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять обовязкові реквізити первинних документів, зокрема: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; посилання на договір; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис осіб, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначено Вищим господарським судом України в інформаційному листі від 17.07.2012 р. за № 01-06/928/2012 Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді окремих норм матеріального права, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обовязку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобовязання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України.

Проте, всупереч вимогам договору поставки від 01.09.2010р., відповідач свої зобов"язання щодо своєчасної оплати за отриманий товар не виконав. Сума заборгованості в розмірі 885293,44 грн. за накладними №№ 1, 2 від 02.02.2015р., №№ 4, 6 від 05.02.2015р., № 8 від 11.02.2016р. визнана відповідачем.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з оплати товару за договором поставки від 01.09.2010р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження сплати суми боргу за договором поставки від 01.09.2010р. в сумі 885293,44 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 885293,44 грн. заборгованості за договором поставки належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 49, 65, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства "ПО Мануфактура" (63503, Харківська область, м. Чугуїв, вул. Рози Люксембург, 16-А, ) на користь Приватного підприємства "Семенівська мануфактура" (15400, Чернігівська область, м. Семенівка, вул. Червона площа, 20, ) заборгованість в розмірі 885293,44 грн., судовий збір в розмірі 13279,40 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 18.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_2

справа № 922/6471/15