ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" лютого 2016 р.Справа № 922/6580/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь - металургійний завод", м. Донецьк
до Приватного виробничого підприємства "Ремпутьсервіс", м. Харків
про стягнення грошових коштів в розмірі 36900,00 грн.
за участю представників сторін:

не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Донецьксталь - металургійний завод", м. Донецьк, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Приватного виробничого підприємства "Ремпутьсервіс", м. Харків, про стягнення суми попередньої вартості за товар у розмірі 36900,00 грн. Також просить покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 30.12.2015р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.01.2016р. о 10:15 год.

Ухвалою господарського суду від 12.01.2016р. розгляд справи відкладався на 15.02.2016р. о 10:30 год.

У призначене судове засідання 15.02.2016р. представник позивача не з'явився, через канцелярію суду надав додаткові докази по справі та просив розглядати справу без участі повноважного представника позивача (вх. № 4896/16 від 15.02.2016р.). Надані докази долучаються до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 15.02.2016р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав, заборгованість не спростував. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином за адресою зазначеною у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, про що свідчать відмітки про направлення ухвал суду, які направлялись на адресу відповідача. Як свідчать матеріали справи, ухвали суду повернулась на адресу суду з відміткою пошти за закінченням терміну зберігання.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначає, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Таким чином, суд вважає, що відповідач - ТОВ ПВП "Ремпутьсервіс", належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною ОСОБА_1 України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно ст. 75 ГПК України розглядає справу за наявними матеріалами.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Як свідчать матеріали справи, 04.07.2014р. між Приватним акціонерним товариством "Донецьксталь"- металургійний комбінат" (позивач, покупець) та Приватним виробничим підприємством "Ремпутьсервіс" (відповідач, постачальник) укладено договір № НОМЕР_1, відповідно до умов якого відповідач взяв на зобов'язання поставити позивачу шуруповерт ШВ-2м, виробництва ВАТ "Калугатрансмаш" 2014р. випуску.

Відповідно до п. 1.1. договору, відповідач зобов'язується передати, а позивач прийняти та оплатити продукцію виробничо-технічного призначення.

Пунктом 2 Додатку №1 до договору передбачено, що постачання товару здійснюється на умовах СРТ склад покупця (Інкотермс 2000 року) у продовж 20 днів з дати попередньої оплати.

Відповідно до матеріалів справи, позивач платіжним дорученням № 438 від 29.01.2015р. перерахував на рахунок відповідача суму попередньо оплати за договором від 04.07.2014р. в сумі 36900,00 грн.

Як зазначає позивач, в порушення умов укладеного між сторонами даного спору договору, відповідач у строки, встановлені договором, продукцію позивачу не поставив.

18.09.2015р. позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу № 17/8 про відмову від поставки та повернення на рахунок позивача суми попередньої оплати в розмірі 36900,00 грн.

Відповіддю на вимогу позивача від 27.10.2015р., відповідач повідомив про відсутність на рахунках відповідача грошових коштів для повернення суми попередньої оплати в розмірі 36900,00 грн. та зобов'язався повернути дану суму попередньої оплати позивачу до кінця 2015р.

На дату звернення позивача з даним позовом до господарського суду Харківської області, в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу суми попередньої оплати за товар в розмірі 36900,00 грн., перерахованої позивачем на рахунок відповідача, в рамках укладеного між сторонами даного спору договору поставки від 04.07.2014р.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статтей 662, 664 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар" Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві..

В силу положень ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як свідчать матеріали справи, визнано відповідачем, на виконання умов договору, позивач платіжним дорученням № 438 від 29.01.2015р. перерахував на рахунок відповідача суму попередньо оплати за договором від 04.07.2014р. в сумі 36900,00 грн.

Всупереч умовам договору поставки від 04.07.2014р., відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за спірним договором та не поставив покупцю товар в строки, передбачені умовами договору.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобовязання з поставки товару за договору поставки від 04.07.2014р.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статтею 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 ЦК України, статей 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк, відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження поставки позивачу товару, а також не надав суду доказів на підтвердження повернення позивачу зазначеної суми, сплаченої позивачем як передплата за поставлений товар, суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 36900,00 грн. заборгованості по договору поставки від 04.07.2014р. належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1, 2, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного виробничого підприємства "Ремпутьсервіс" (61009, м. Харків, вул. Валдайська, б. 15/25, кв. 81, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Донецьксталь" - металургійний комбінат" (83062, м. Донецьк, вул. Ткаченка, 122, поштова адреса: 85333, Донецька область, Красноармійський район, с. Сергіївка, пер. Верхній, 44, ) суму попередньої оплати за договором поставки від 04.07.2014р. в розмірі 36900,00 грн., суму судового збору в розмірі 1218,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.02.2016 р.

Суддя ОСОБА_1

справа № 922/6580/15