ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

03.02.2016 Справа № 907/983/15

Колегія суддів у складі:

головуючого судді Бобрик Г.Й., суддів Ремецькі О. Ф., Ушак І. Г.

розглянувши матеріали справи № 907/983/15

за позовом за позовом Прокурора Міжгірського району, смт. Міжгір'я в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород

Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, м. Ужгород

до відповідача - 1 Міжгірської районної державної адміністрації, смт. Міжгір'я

до відповідача - 2 товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробничої фірми "Орус", м. Львів

до відповідача - 3 державного підприємства "Міжгірське лісове господарство", смт. Міжгір'я

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Головного управління Держземагенства в Закарпатській області, м. Ужгород

про визнання незаконним та скасування розпоряджень Міжгірської районної державної адміністрації № 183 від 14.07.2011 року, № 252 від 18.10.2011 року, № 292 від 17.11.2011 року та визнання недійсними договорів земельного сервітуту від 12.12.2011 року

За участю представників:

від позивача (Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства) - ОСОБА_1, представник по довіреності від 30.09.2015 року

від позивача (Закарпатської обласної державної адміністрації) - ОСОБА_2, представник по довіреності № 06-20/1611 від 17.07.2015 року

від відповідача - 1 - ОСОБА_3, представник по довіреності № 01-40/971 від 26.11.2015 року

від відповідача - 2 - ОСОБА_4 б., директор, ОСОБА_5, представник по довіреності від 18.11.2015 року

від відповідача - 3 - ОСОБА_6, представник по довіреності № 5 від 19.11.2015 року

від третьої особи - не з'явився

від прокуратури - ОСОБА_7, прокурор відділу Закарпатської облпрокуратури

Суть спору: Прокурор Міжгірського району, смт. Міжгір'я в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, м. Ужгород Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства, м. Ужгород звернувся до господарського суду з позовної заявою, якою просить суд:

- скасувати розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації за № 183 від 14.07.2011 року "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)", за № 252 від 18.10.2011 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)", за № 292 від 17.11.2011 року "Про внесення змін до розпорядження голови державної адміністрації від 18.10.2011 року № 252";

- визнання недійсними договору земельного сервітуту № 234а від 2.12.2011 року, укладений між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (землекористувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орус", зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року та договір земельного сервітуту № 234а1 від 12.12.2011 року, укладений між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство" (землекористувач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Орус", зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року;

- зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Орус" повернути земельну ділянку в урочищі "Сухарець" та "Шутин" за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, загальною площею 0,5137 га державному підприємству "Міжгірське лісове господарство".

Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09.09.2015р. порушено провадження у справі №907/983/15 та в порядку вимог ст. 27 ГПК України залучено до участі у справі як третю особу, без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_8 управління Держземагенства в Закарпатській області, м. Ужгород.

Прокурор просить заявлені позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві, посилаючись на їх обгрунтованість наявними у справі матеріалами. Окрім того, зважаючи на відмову позивача 1 в порядку вимог ст. 22 ГПК України від заявлених прокурором позовних вимог в повному обсязі та позивача 2 про відмову від частини позовних вимог в частині визнання недійсними договору земельного сервітуту № 234а від 2.12.2011 року та зобов'язання товариства з обмеженою відповідальністю "Орус" повернути земельну ділянку в урочищі "Сухарець" та "Шутин" за межами населеного пункт, прокурор у відповідності до вимог ст. 29 ГПК України підтримує заявлені ним позовні вимоги в повному обсязі.

В обгрунтування своєї позиції вказує на те, що відповідно до вимог ч.3 ст. 122 та ч.5 ст. 149 Земельного кодексу України Міжгірська районна державна адміністрація не вправі розпоряджатись земельними ділянками державної власності, які перебувають у постійному користуванні, не для лісогосподарських потреб. Окрім того, замовником технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі можуть бути виключно органи державної влади, органи місцевого самоврядування, землевласники та землекористувачі, і виготовлена технічна документація із землеустрою не пройшла обов'язкової державної землевпорядної експертизи. Стверджує, що встановлення земельного сервітуту не повинно виходити за межі цільового призначення земельних ділянок, щодо яких він встанволений, і вимагати встановлення сервітуту маж виключно власник або землекористувач земельної ділянки. Натомість, ТОВ Орус не є власником або користувачем суміжної земельної ділянки для обслуговування свої потрібно встановлення земельного сервітуту. Також стверджує, що для цілей, визначених умовами договору сервітуту, право користування земельною ділянкою мало провадитись зі нормами ст.ст.123, 124 ЗК України, а саме набуття права користування земельною ділянкою повинно відбуватись на конкурентних засадах (земельних торгах).

Позивачем - Закарпатською обласною державною адміністрацією, м. Ужгород у відповідності до вимог ст. 22 Господарського процесуального кодексу України подано заяву про відмову від позову в повному обсязі з огляду на неправильне визначення прокурором позивача у справі.

Позивачем - Закарпатським обласним управлінням лісового та мисливського господарства, м. Ужгород подано суду письмове пояснення по суті заявлених прокурором позовних вимог, в якому даний позивач погоджується із доводами прокуратури Міжгірського району Закарпатської області, що розпорядження Міжгірської державної адміністрації Закарпатської області №183 від 14.07.2011 року, № 252 від 18.10.2011 року, № 292 від 17.11.2011 року прийнятті з порушень норм законодавства, оскільки прийняття таких розпоряджень відноситься до повноважень Закарпатської обласної державної адміністрації. Разом з тим, зазначає, що скасування зазначених розпоряджень не тягне за собою скасування технічної документації із землеустрою.

При цьому, позивач 2 заперечує обгрунтованість позиції прокуратури щодо недійсності Договорів сервітуту № 234а та № 234а1, які укладались між ДП "Міжгірське ЛГ" та ТзОВ НВФ "Орус" не на підставі розпоряджень Міжгірської районної державної адміністрації і відповідно скасування зазначених в п.1 пояснення розпоряджень не тягне за собою автоматичного визнання недійсним договору земельного сервітуту чи скасування технічної документації із землеустрою.

З огляду на зазначене просить суд взяти до уваги те, що відповідно до ст.1. ЗУ "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування. Укладання договору земельного сервітуту не пов'язано із наданням дозволу на виготовлення технічної документації. Виготовлення зазначеної документації необхідне для визначення конкретних розмірів та місця розташування земельної ділянки, щодо якої укладається сервітут.

Відповідно до частини 1 статті 98 Земельного кодексу право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Однак, дане визначення, не повністю узгоджується із іншими нормами чинного законодавства. Зокрема, воно не враховує, що сервітут може належати не лише "власнику або землекористувачу земельної ділянки", а й іншій конкретно визначеній особі - т. з. "особистий сервітут" (ч. 2 ст. 401 ЦКУ, ч. 1 ст. 100 ЗКУ). Так, в частині 1 ст.100 ЗК України зазначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Частина 2 ст. 401 ЦК України передбачає, що сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відтак, позивач 2 вважає, що застосування до спірних правовідносин ст.134 ЗК України не є можливим, оскільки зазначення стаття регулює питання продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності, а не питання укладення договору земельного сервітуту.

Відповідач 1 заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у засіданні суду, однак, письмово викладеної позиції з цього приводу суду не подав. Зокрема, вважає обгрунтованим клопотання відповідача 2 про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, оскільки наявними у справі матеріалами підтверджується повідомлення Міжгірською. РДА позивача 1 та прокурора про прийняті та оспорювані розпорядження. Також вважає, що Міжгірська РДА при прийнятті оспорюваних розпоряджень діяла виключно у межах наданих їй законом повноважень та у спосіб, що передбачений вимогами Земельного кодексу України.

Відповідач 2 також заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених ним у поданому суду письмовому поясненні. Разом з тим, відповідачем 2 у відповідності до вимог ст. 22 ГПК України та ст. 267 Цивільного кодексу України подано суду заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог з огляду на те, що листом Міжгірської РДА від 11.04.2011р. №01-12/744 та від 11.11.2011р. за №01-12/2086 було надіслано Закарпатській обласній державній адміністрації копії розпоряджень голови РДА за березень та жовтень 2011 року, в тому числі, оспорюваних. Також листом Міжгірської РДА від 11.04.2011р. №01-12/744 та від 14.11.2011р. за №01-12/2104 було надіслано прокуратурі Міжгірського району копії розпоряджень голови РДА за березень та жовтень 2011 року, в тому числі, оспорюваних. Відтак, відповідач 2 наполягає на тому, що про прийняття оспорюваних розпоряджень позивачу 1 та прокурору було відомо ще у 2011 році.

Також відповідач 2 у поданому суду письмовому поясненні заперечує обгрунтованість доводів прокурора та позивачів з приводу заявлених позовних вимог з огляду на те, що прокурор при поданні даної позовної заяви не обґрунтував необхідність захисту державних інтересів, а саме позивачів у справі - Закарпатської обласної державної адміністрації та Закарпатського обласного управління лісового та мисливського господарства. При цьому, обов'язковою умовою визнання розпорядження недійсним є порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивачів у справі. Згідно п. „в" ч. З ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на момент винесення оскаржуваного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті. Об'єктами, пов'язаними з обслуговуванням жителів територіальної громади району відповідно до Земельного Кодексу України можуть бути не тільки перелічені у коментованій статті (школи, заклади культури, лікарні, підприємства торгівлі), а й інші. Коло об'єктів є невичерпним, а можливість віднесення до таких, що пов'язані з обслуговуванням жителів територіальної громади району, законом не врегульована.

Відтак, покликання прокурора на те, що розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації за № 252 від 18.10.11 Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та розпорядження голови Міжгірської районної державної адміністрації за № 292 від 17.11.11 Про внесення змін до розпорядження голови державної адміністрації від 18.10.11 № 252 є незаконними підстав, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена ТОВ "Хуст-Земля Карпат" відповідно до вимог абзацу 4 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації", не пройшла обов'язкової державної землевпорядної експертизи відповідача 2 вважає помилковими, оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена ТОВ "Хуст- Земля Карпат" пройшла відповідну експертизу, та має висновок державної експертизи землевпорядної документації від 01.07.2011 року № 231-11.

Також просить суд взяти до уваги те, що відповідно до ст. 23. Лісового кодексу України, лісовий сервітут - право на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною лісовою ділянкою. Установлення лісового сервітуту не веде до позбавлення власника земельної лісової ділянки, щодо якої встановлений лісовий сервітут, права володіння, користування та розпоряджання нею, а користувача - володіння, користування.

В свою чергу, лісовий сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника лісів або користувача земельної лісової ділянки, щодо якої він установлений. В свою чергу, до видів права земельного сервітуту, відповідно до п. п. г, ґ, д ст.99 ЗК України належать: право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми;

Відтак, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки. ТзОВ НВФ Орус належить на праві власності земельна ділянка, яка межує із земельної ділянкою Державного підприємства Міжгірське лісове господарство та розмежовується дорогою, яка надана ТзОВ НВФ Орус на умовах суперфіцію для приведення її у стан необхідний для експлуатації.

Згідно вимог чинного законодавства, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. В даному випадку, укладення лісового сервітуту було можливе на підставі договору земельного сервітуту між Державним підприємством Міжгірське лісове господарство, як володільця земельної ділянки та ТзОВ НВФ Орус, як суміжного землекористувача.

З огляду на вищенаведене, відповідач 2 вважає, що виходячи із норм Закону України Про землеустрій та ЗК України рішення про розробку технічної документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту приймалося Міжгірською районною державною адміністрацією згідно наданих їй законом повноважень.

Відповідач 3 також заперечує з приводу заявлених позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у засіданні суду, однак, письмово викладеної позиції з цього приводу суду не подав. Зокрема, вважає, що Міжгірська РДА при прийнятті оспорюваних розпоряджень діяла виключно у межах наданих їй законом повноважень та у спосіб, що передбачений вимогами Земельного кодексу України.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів у поданому суду письмовому поясненні зазначає про необгрунтованість позиції прокурора та позивачів з огляду на те, що при цілковитому дотриманні норм законодавства України, з метою врегулювання питання користування чужою земельною ділянкою, відповідачем 3 було укладено оскаржувані договори земельного сервітуту. Відповідно до ст. 20 Закону України Про землеустрій, землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути). Отже, відповідачем для виконання вимог закону було замовлено, виготовлено та затверджено технічну документацію, із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Безпідставним вважає третя особа твердження позивача, що відповідач не має права замовляти документацію із землеустрою, так-як він не є землекористувачем, адже відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Також зазначає, що не відповідає дійсності інформація вказана в позовній заяві про те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не пройшла обовязкової державної землевпорядної експертизи, так-як у додатках до даної позовної заяви наявний висновок державної експертизи землевпорядної документації від 01.07.2011 року № 231-11. Разом з цим просить суд взяти до уваги те, що в абзаці 4 ч. 1 ст. 9 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації (в редакції на момент виникнення правовідносин) вказується, що обов'язковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно - територіальних утворень, а тому не зрозумілим є посилання на дану норму позивача, так - як відповідачем виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Окрім цього, відзначає, що відповідно до п. 4.6 оскаржуваних договорів встановлення земельного сервітуту, земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Також, в оскаржуваних позивачем розпорядженнях Міжгірської райдержадміністрації зазначається, що сервітут здійснюється за рахунок земель (на землях) ДП Міжгірське лісове господарство" (без вилучення), тобто, необґрунтованим є посилання позивача на ч. 2 ст. 102 Земельного кодексу України, про припинення дії земельного сервітуту на вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадку коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

У судовому засіданні 22.12.2015 року, за згодою учасників судового процесу, відповідно до ст. 77 ГПК України, суд оголошував перерву до 21.01.2016 року до 11:00 год. та до 03.02.2016 року до 10:00 год.

Вивчивши та дослідивши всі обставини справи та докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що Розпорядженням голови Міжгірської районної державної адміністрації № 183 від 14.07.2011 року "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на підставі клопотання товариства з обмеженою відповідальністю науково - виробничої фірми "Орус" надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для влаштування водозабірних споруд за рахунок земель ДП "Міжгірське лісове господарство" (без вилучення) в урочищі "Сухаровець", джерело № 1 та урочище "Шутин" джерело № 2 за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Верхньобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Розпорядженням № 252 від 18.10.2011 року "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок, ділянок в натурі (на місцевості) затверджено товариству з обмеженою відповідальністю науково - виробничій фірмі "Орус" технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) на відведення у користування на умовах Договору сервітуту з подальшим влаштуванням водозабірних споруд за рахунок земель державного підприємства "Міжгірське лісове господарство" (без вилучення) в урочищі "Сухаровець" джерело № 1 та урочищі "Шутин" джерело № 2 за межами населеного пункту с. В. Бистрий на території Великобистрянської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області.

Розпорядженням № 292 від 17.11.2011 року "Про внесення змін до розпорядження № 252 від 18.10.2011 року внесено зміни п. 1 Розпорядження, доповнивши його зміст словами "на умовах Договору сервітуту (без вилучення)".

Таким чином, наведеними розпорядженнями та змінами до них, голова Міжгірської РДА надав дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою та затвердив технічну документацію щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) у користування, чим спростовуються твердження прокурора про надання спірних земельних ділянок відповідачеві (ТЗОВ НВФ "Орус").

Саме стосовно цих земельних ділянок були укладені договори на встановлення земельних сервітутів, зокрема:

12.12.2011 року між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство", смт. Міжгір'я (землекориствувач) та товариством з обмеженою відповідальністю науково - виробнича фірма "Орус", м. Львів (ініціатор сервітуту) укладено Договір № 234а на встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого землекористувач надає право на обмежене користування частиною земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0001, яка розташована за межами населеного пункту в с. В. Бистрий на території ОСОБА_9 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області і належить ДП "Міжгірське лісове господарство" на праві постійного користування, на підставі Державного акта на право постійного користування, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 від 27.12.1996 року для ведення лісового господарства, для влаштування водозабірної споруди і першої санітарної зони для джерела № 2, що знаходиться на її території і розташоване за адресою: ур. "Шутин", ОСОБА_9 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,1964 га, цільове призначення - секція H 09.02 "для іншого лісогосподарського призначення".

Цим договором встановлено строковий земельний Сервітут терміном до 12.12.2060 року на право доступу до водних об'єктів.

Даний договір зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 01 від 15.12.2011 року.

12.12.2011 року між державним підприємством "Міжгірське лісове господарство", смт. Міжгір'я (землекориствувач) та товариством з обмеженою відповідальністю наукова - виробнича фірма "Орус", м. Львів (ініціатор сервітуту) укладено Договір № 234а1 на встановлення земельного сервітуту, відповідно до якого землекористувач надає право на обмежене користування частиною земельної ділянки, кадастровий номер :02:005:0001, яка розташована за межами населеного пункту в с. В. Бистрий на території ОСОБА_9 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області і належить ДП "Міжгірське лісове господарство" на праві постійного користування, на підставі Державного акта на право постійного користування, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 23 від 27.12.1996 року для ведення лісового господарства, для влаштування водозабірної споруди і першої санітарної зони для джерела № 1, що знаходиться на її території і розташоване за адресою: ур. "Сухаровець", ОСОБА_9 сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, площею 0,3173 га, цільове призначення - секція H 09.02 "для іншого лісогосподарського призначення".

Цим договором встановлено строковий земельний Сервітут терміном до 12.12.2060 року на право доступу до водних об'єктів.

Даний договір зареєстрований у відділі Держкомзему Міжгірського району Закарпатської області за № 02 від 15.12.2011 року.

Прокурор вважає, що вищезгадані договори укладені з порушенням вимог земельного та цивільного законодавства, ст. ст. 203, 401, 404 Цивільного кодексу України, а тому просить визнати їх недійсними. Обґрунтовуючи позовні вимоги також покликається на те, що зазначені розпорядження є незаконними, оскільки згідно з ч. 3 ст. 122 та ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України Міжгірська районна державна адміністрація не вправі була розпоряджатися земельними ділянками державної власності, які перебувають у постійному користуванні не для лісогосподарських потреб, що відповідно до ст. 134 Земельного кодексу України набуття права користування спірною земельною ділянкою повинно відбуватися на конкурентних засадах (земельних торгах); що підприємство "Орус" не може бути замовником технічної документації із землеустрою та що технічна документація не пройшла обов'язкової державної землевпорядної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України зміст права земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволенні іншим способом. Статтею 99 Земельного кодексу України передбачено види земельних сервітутів.

Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до статті 100 Земельного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

З аналізу вказаних вище норм права вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також в тому разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту. Відтак, сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки. ТзОВ НВФ "Орус" належить на праві власності земельна ділянка, яка межує із земельною ділянкою ДП "Міжгірське лісове господарство" та розмежовується дорогою, яка надана на умовах суперфіцію для приведення її у стан необхідний для експлуатації.

Така позиція закріплена також у п.2.32. та п.2.34. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", згідно яких: види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, положення якої є такими, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Зазначена стаття визначає конкретних суб'єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом. (п.2.32.); обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. Під час розгляду справи у спорі про встановлення земельного сервітуту господарським судам належить з'ясовувати, з яких причин позивач не може використовувати належне йому майно (п.2.34.).

ОСОБА_8 Мукачівської районної державної адміністрації під час видачі оскаржуваного розпорядження діяв у межах наданих йому ст. ст. 17, 118 Земельного кодексу України повноважень.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Згідно з вимогами абз. 1 п. 12 розд. X "Перехідні положення" Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 Земельного кодексу України, відповідно до ч. 4 якої (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) обласним державним адміністраціям надано право передавати земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Частинами 1, 2 ст. 116 Земельного Кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

У відповідності до ч. 1 ст. 127 Земельного Кодексу України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно п. „в" ч. 3 ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції, яка діяла на момент винесення оскаржуваного розпорядження) районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Об'єктами, пов'язаними з обслуговуванням жителів територіальної громади району відповідно до Земельного Кодексу України можуть бути не тільки перелічені у коментованій статті (школи, заклади культури, лікарні, підприємства торгівлі), а й інші. Коло об'єктів є невичерпним, а можливість віднесення до таких, що пов'язані з обслуговуванням жителів територіальної громади району, законом не врегульована.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що підставою для передачі у користування земельною ділянкою на умовах сервітуту є необхідність встановлення ТОВ Орус водозабірних споруд (право забору води з джерел, право проходу до джерел та право прокладання та експлуатації водопроводу, інших лінійних комунікацій) для транспортування води в напрямку цеху розливу питної води.

Доводи прокурора про видачу оспорюваних розпоряджень Міжгірської РДА з порушенням вимог чинного законодавства в частині відсутності відповідних повноважень на надання дозволу щодо розробки проекту землеустрою не можуть бути взяті судом до уваги також з огляду на таке.

Згідно п. г ст. 20 Закону України Про землеустрій в редакції Закону від 07.08.2011 року, на момент виникнення вказаних правовідносин - землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Відповідно до п. и ст. 25 Закону України Про землеустрій до одного з видів документації із землеустрою належить технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Ст. 22 Закону України Про землеустрій передбачає, що землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України.

Відтак виходячи із Закону України Про землеустрій та ЗК України рішення про розробку технічної документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту приймалося, в даному випадку Міжгірською районною державною адміністрацією згідно наданих їй законом повноважень.

Відповідачем - 2 у відповідності до вимог ст. 22 ГПК України та ст. 267 Цивільного кодексу України подано суду заяву про застосування строків позовної давності до заявлених позовних вимог з огляду на те, що листом Міжгірської РДА від 11.04.2011р. №01-12/744 та від 11.11.2011р. за №01-12/2086 було надіслано Закарпатській обласній державній адміністрації копії розпоряджень голови РДА за березень та жовтень 2011 року, в тому числі, оспорюваних. Також листом Міжгірської РДА від 11.04.2011р. №01-12/744 та від 14.11.2011р. за №01-12/2104 було надіслано прокуратурі Міжгірського району копії розпоряджень голови РДА за березень та жовтень 2011 року, в тому числі, оспорюваних. Відтак, відповідач 2 наполягає на тому, що про прийняття оспорюваних розпоряджень позивачу 1 та прокурору було відомо ще у 2011 році.

Згідно вимог пункту 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. за №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вищенаведене, суд вважає за необхідне відмовити у позові з огляду на те, що прокурором не доведено обгрунтованості заявлених ним позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 1, 3, 4 і 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 204 цього ж Кодексу, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Враховуючи, що оскільки оспорювані договори укладені на виконання рішень органу місцевого самоврядування (виконавчою владою), які прийняті нею в межах наданих їй повноважень та у спосіб, передбачений вимогами чинного законодавства, у суду відсутні підстави для визнання недійсними договорів сервітуту від 12.12.2011 року.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИЛА:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено 03.02.2016 року.

Головуючий суддя Бобрик Г.Й.

Суддя Ремецькі О. Ф.

Суддя Ушак І. Г.