РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Справа № 906/1246/15
Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді Розізнана І.В.

судді Грязнов В.В. ,

судді Мельник О.В.

при секретарі судового засідання Романчук М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача малого приватного підприємства фірми "Альфа-М" на рішення господарського суду Житомирської області від 21.10.2015р. у справі №906/1246/15 (суддя Прядко О.В.)

за позовом малого приватного підприємства фірми "Альфа-М" (м. Київ)

до військової частини НОМЕР_1 (м. Радомишль, Житомирська обл.)

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет на стороні відповідача - управління державної казначейської служби України у Радомишльському районі Житомирської області (м. Радомишль, Житомирська обл.)

про стягнення 394081,85 грн.

за участю представників:
позивача - Максименко Ю. Ф. (директор);

відповідача - Чумак В.М., представник за довіреністю №20/1384 від 30.11.2015р.;

третьої особи - не з`явився;

Судом роз`яснено представникам права та обов`язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.
Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.
ВСТАНОВИВ:
Мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача - військової частини А-3528 заборгованості за грошовими зобов`язаннями за мировою угодою № 1/4 від 28.04.2012р. на загальну суму 394081,85 грн., з яких: 170366,17 грн. - сума основного (первісного) грошового зобов`язання без урахування індексу інфляції, 159803,47 грн. - сума збільшення основного (первісного) зобов`язання за рахунок індексу інфляції (сума інфляційних втрат) за період з 01.03.2010р. та до 30.06.2015р., 27202,73 грн. - сума трьох процентів річних, нарахованих за період з 01.03.2010р. та до 30.06.2015р., 32210,88 грн. - сума пені, нарахованої за період з 01.07.2014р. та до 30.06.2015р., 4498,60 грн. - сума збитків від неодержаного доходу, нарахованих за період з 01.11.2012р. та до 31.12.2012р.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.10.2015р. у справі №906/1246/15 позов задоволено частково; стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь малого приватного підприємства фірми "Альфа-М" 56292,87 грн. втрат від інфляції, 9608,77 грн. - 3% річних, 1318,03 грн. судового збору. У частині стягнення 95648,68 грн. провадження у справі припинено, в іншій частині в позові було відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги позивача; здійснити перерозподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що предмет та підстави позовних вимог у справі № 4/3553 та №906/1246/15 різні, тому посилання суду першої інстанції на приписи п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України, як на підставу припинення провадження у даній справі в частині позовних вимог на суму 95648,68 грн. основного боргу є неправомірним. Місцевий господарський суд не врахував того, що предмет та підстави позовних вимог у справі № 4/170 та № 906/1246/15 різні, позивач не позбавлений права за домовленістю з відповідачем відмовитись від примусового виконання мирової угоди № 2/3 та укласти з останнім мирову угоду, тому посилання суду першої інстанції на те, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про спонукання відповідача до виконання мирової угоди № 2/3, як на підставу відмови в цій справі у стягненні з відповідача в частині позовних вимог на суму 67249,48 грн. основного боргу є неправомірним.

Суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні суми судових витрат, відшкодування яких визначене рішенням суду у справі № 4/3553 правомірним, і які були враховані в загальній сумі основного (первісного) грошового зобов`язання в мировій угоді № 3/3 від 29.03.2010 р., змінивши при цьому свою природу, а потім була врахована в загальній сумі основного (первісного) грошового зобов`язання в мировій угоді № 1/4 від 28.04.2012р.

Місцевий господарський суд неправомірно відмовив у стягненні 7468,01 грн. 3% річних, які враховані позивачем в суму основного (первісного) грошового зобов`язання за мировою угодою №3/3 від 29.03.2010р., а потім враховані в суму основного (первісного) грошового зобов`язання за мировою угодою № 1/4 від 28.04.2012р. Суд першої інстанції неправильно визначив базову суму, на яку здійснюються нарахування інфляційних втрат, тому допустив помилки в перерахунках нарахованих позивачем сум заборгованості.

Суд неправомірно, посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України, ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження" та ст. 382 КК України відмовив у стягненні пені, а також внаслідок неправильної оцінки доказів та обставин справи, неправомірно відмовив у стягненні з відповідача 4498,60 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу.

Розглядаючи питання про дійсність чи недійсні окремих частин мирової угоди № 1/4 від 28.04.2012р. та мирової угоди № 3/3 від 29.03.2010 р. без наявності зустрічного позову відповідача та без наявності відповідного клопотання позивача або третіх осіб з самостійними вимогами, суд першої інстанції фактично вийшов за межі прав, наданих йому приписами ст. 83 ГПК України. Не врахував того, що загальна сума основного (первісного) грошового зобов`язання, яка узгоджена сторонами за умовами п. 1.1 мирової угоди № 1/4 від 28.04.2012р., на яку здійснюються нарахування за прострочення його виконання, залишається 170366,17 грн. навіть у випадку відмови суду з тих чи інших причин у її стягненні.

Військовою частиною А-3258 надіслано до суду відзив на апеляційну скаргу (вх. №31556/15 від 10.12.2015р.), в якому відповідач вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому просить відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" надіслало до суду заяву №5/1 (вх. №1799/16 від 22.01.2016р.), в якій скаржник повідомляє апеляційний суд про те, що в Одеському апеляційному господарському суді розглядалася справа №916/1069/15-г обставини нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних та збитків від неодержаного доходу аналогічні даній справі. Скаржник вказує, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснений судом першої інстанції суперечить актам цивільного законодавства, економічній суті поняття "індекс інфляції" та методології його визначення органами статистики.

Мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" надіслало до суду заяву №20/2 (вх. №4479/16 від 15.02.2016р.), в якій позивач звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції виконав розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних не на суму основного первісного зобов`язання, визнаного сторонами в п. 1.1 мирової угоди № 1/4 від 28.04.2012 р., зобов`язання за якою є предметом цього позову, а на суму основного первісного зобов`язання за договором №112 від 25.07.2002р., зобов`язання за яким не тільки не є предметом цього позову, але й втратили чинність з укладенням мирової угоди № 1/4 від 28.04.2015 р., згідно п. 7.2 цієї угоди, а тому розрахунки інфляційних втрат та 3 % річних суперечать чинним актам цивільного законодавства та економічній суті поняття "індекс інфляції" та методології його визначення органами статистики. Також повідомляє апеляційний суд про те, що в аналогічній справі №906/1274/15 за аналогічних обставин Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що мирова угода №2/4 від 28.04.2012р. (яка аналогічна мировій угоді №2/4 від 28.04.2012р.), якою були замінені зобов`язання, які виникли з договору №106 від 30.10.2001р. та з додаткових угод до нього та з ухвали господарського суду Житомирської області від 15.04.2010р. по справі №5/16, якою була затверджена мирова угода №1/3 від 29.03.2010 р., є новацією з наслідками, які з цього випливають. В постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 28.01.2016р. по справі №906/1274/15 суд прийшов до висновку, що нарахування виконуються не на суму основного зобов`язання, яке виникло з первісного договору, а на суму основного зобов`язання, яке виникло з нового зобов`язання (новації) - мирової угоди №1/3 від 29.03.2010р., якою були замінені зобов`язання за первісним договором на нові і яка була затверджена, як зазначено вище, ухвалою господарського суду Житомирської області від 15.04.2010р. по справі №5/16. Скаржник просить врахувати вказане при прийнятті рішення посилаючись при цьому на ч. 3 ст. 35 ГПК України.

Також мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" надіслало до суду заперечення №17/2 на відзив на апеляційну скаргу (вх. №4478/16 від 15.02.2016р.), в яких позивач спростовує доводи наведені відповідачем у ньому, вказує, що відзив на апеляційну скаргу є фактично відзивом на позовну заяву, а тому немає відношення до апеляційної скарги, яка розглядається.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.12.2015р. скаржнику поновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу прийнято до провадження; клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено, доручено забезпечити проведення відеоконференції Оболонському районному суду м. Києва.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.12.2015р. клопотання військової частини НОМЕР_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено, доручено забезпечити проведення відеоконференції Радомишльському районному суду Житомирської області.

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 22.12.2015р. та від 26.01.2016р. розгляд справи відкладався.

В судовому засіданні 16.02.2016р. в режимі відеоконференції приймав участь представник позивача, який доводи апеляційної скарги підтримав, вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 16.02.2016р. в режимі відеоконференції приймав участь представник відповідача, який заперечив доводи апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа в судові засідання не з`явились, про день, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що судом вжито необхідних заходів для повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, явка представників в судове засідання обов`язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників позивача та відповідача, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено апеляційним судом, між малим приватним підприємством фірма "Альфа-М" (позивач) та військовою частиною А-3258 (відповідач) було укладено договір № 112 від 25.08.2002р. Відповідно до п. 1.1. договору замовник передає, а виконавець бере на себе зобов`язання виконати роботи по налагодженню систем зв`язку К-60П на опорних ВЗ ЗС України для забезпечення виконання організаційних вказівок начальника Генерального штабу ЗС України №113/3/07 навчальних від 03.06.2002р. з підготовки і проведення ДКШН "Форпост-2002" та розпорядження начальника зв`язку - заступника начальника Генерального штабу ЗС України, у терміни та на умовах, визначених цим договором (т. 1, а. с. 146-147).

Сторонами підписано акт приймання виконаних робіт за липень-жовтень №1 від 31.10.2002р., яким виконавець передав замовнику роботи на загальну суму 60 013,72 грн. (т. 1, а. с. 153).

Сторони уклали мирову угоду №15 від 28.08.2003р. про реструктуризацію боргу за договором № 112 від 25.07.2002р. з відстрочкою в його оплаті до 31.10.2003р. (т. 1, а. с. 157).

У зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язань по сплаті коштів у термін, визначений в мировій угоді №15 від 28.08.2003р., позивач звернувся з позовом до суду про стягнення суми основного боргу, інфляційних нарахувань та пені.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 16.01.2007р., яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 16.05.2007р. у справі №4/3553 позов МПП "Фірма "Альфа -М" до ВЧ А-3258 задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 60013,72 грн. основного боргу, 31745,42 грн. інфляційних нарахувань за період з листопада 2002р. по грудень 2006р., 2825,69 грн. пені за період з 01.11.2003р. по 30.04.2004р., 945,85 грн. витрат з державного мита та 118,00 грн. витрат з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу (т.1, а. с. 164-165).

На виконання рішення місцевого суду та постанови суду апеляційної інстанції видано судовий наказ від 11.06.2007р., який не був пред`явлений позивачем для примусового виконання у межах трирічного строку пред`явлення, а зобов`язання по сплаті вище вказаних коштів були включені сторонам до умов мирової угоди № 3/3 від 29.03.2010р. про реструктуризацію боргу, за якою було визначено новий строк погашення заборгованості до 31.03.2011р. (т.1, а.с. 11)

В процесі розгляду справи № 4/170 за позовом МПП "Фірма "Альфа -М" про стягнення з ВЧ А-3258 інфляційних нарахувань, 3 % річних, пені та збитків від неодержаного доходу, за період, що не врахований в рішенні суду від 16.01.2007р. у справі №4/3553, сторонами було укладено мирову угоду №2/3 від 01.04.2010р. про реструктуризацію боргу, яка була подана на затвердження господарському суду Житомирської області у справі № 4/170 (т. 1, а.с. 10).

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 15.04.2010р. у справі №4/170 затверджено укладену між сторонами мирову угоду у справі №4/170 від 01.04.2010р. на визначених у ній умовах та припинено провадження у справі на підставі п. 7 ч. 1 ст. 80 ГПК України (т. 1, а. с. 166).

Згідно п.п. 1.1 мирової угоди №2/3 від 01.04.2010р. відповідач зобов`язався погасити позивачу заборгованість у сумі 66349,98 грн., з яких: 60652,79 грн. сума збільшення первісного боргу за рахунок індексу інфляції за період з 01.01.2007р. до 28.02.2010р. та 5697,19 грн. сума 3% річних, нарахованих за аналогічний період, а також відшкодувати позивачу 899,50 грн. витрат на одержання боргу та відновлення порушеного права (судових витрат), з яких: 663,50 грн. сума сплаченого мита та 236,00 грн. сума оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Всього відповідач зобов`язався сплатити за цією мировою угодою 67249,48 грн. до 31.03.2011р. Крім того, сторонами було погоджено, що позивач відмовляється від стягнення пені, нарахованої до 31.12.2009р. та від відшкодування збитків від неодержаного доходу (упущеної вигоди), нарахованих до 31.12.2009р. (п.п. 3.1 п. 3 мирової угоди) (т. 1, а. с. 10).

Апеляційним судом також встановлено, що напередодні укладення мирової угоди №2/3 від 01.04.2010р. між сторонами було укладено мирову угоду №3/3 від 29.03.2010р. (т. 1, а. с.11), в якій сторони визначили розмір заборгованості відповідача за виконані за договором №112 від 25.07.2002р., з урахуванням умов мирової угоди №15 від 28.08.2003р., рішення господарського суду Житомирської області від 16.01.2007р. та постанови Житомирського апеляційного господарського суду від 16.05.2007р. у справі № 4/3553 на суму 103116,69 грн., з яких: 60013,72 грн. сума первісного боргу, 31745,42 грн. сума збільшення первісного боргу за рахунок індексу інфляції за період з 08.11.2002р. до 31.12.2006р., 7468,01 грн. сума 3 % річних, нарахованих за період з 01.01.2007р. до 31.12.2009р., 2825,69 грн. сума пені та 1063,85 грн. сума відшкодування витрат на відновлення свого порушеного права (судових витрат). Дана мирова угода не була затверджена судом, та була укладена сторонами з метою зменшення витрат бюджетних коштів.

Зобов`язання щодо сплати зазначеної в угоді №3/3 суми 3% річних були прописані сторонами в умовах затвердженої судом мирової угоди №2/3 від 01.04.2010р., а період нарахування 3% річних у мировій угоді від 01.04.2010р. повністю включає період нарахування річних по угоді від 29.03.2010р. При цьому, будь-яких додаткових угод та додатків про внесення змін в цій частині до угоди №3/3 позивачем до суду надано не було.

У зв`язку з тим, що грошові зобов`язання за рішенням господарського суду Житомирської області від 16.01.2007р. у справі №4/3553, мировою угодою 3/3 від 29.03.2010р. та мировою угодою № 2/3 від 01.04.2010р. сплачені не були, 28.04.2012р. сторони уклали мирову угоду №1/4 про реструктуризацію грошових зобов`язань, які виникли з умов мирових угод №2/3 та №3/3 на 31.03.2011р. та безпосередньо з рішення суду від 16.01.2007 (т. 1, а. с. 12).

Відповідно до п.п. 1.1. мирової угоди №1/4 від 28.04.2012р. відповідач зобов`язаний погасити позивачу заборгованість в сумі 170366,17 грн., яка складається з: 103116,69 грн. заборгованості, яка виникла за мировою угодою №3/3 від 29.03.2010р. та 67249,48 грн. заборгованості, яка виникла за мировою угодою № 2/3 від 01.04.2010р., строком до 31.10.2012р. з урахуванням індексу інфляції за період з 01.03.2010р. до дня перерахування, якщо за цей період індекс інфляції перевищує 100% та 3% річних за період з 01.03.2010р. до дня перерахування, згідно ст. 625 ЦК України (пп. 2.1 угоди). Крім того, пп. 3.1 мирової угоди сторони погодили, що при порушенні строків платежів позивач самостійно нараховує та сплачує одночасно з сумою платежу пеню у розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу від суми простроченого платежу до дня погашення боргу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що оскільки відповідач зобов`язання, визначені мировою угодою №1/4 від 28.04.2012р., у визначені строки не виконав, тому з нього підлягає стягненню борг у розмірі 394081,85 грн., з яких 170366,17 грн. - сума основного (первісного) грошового зобов`язання без урахування індексу інфляції, де 103116,69 грн. заборгованості, яка виникла за мировою угодою № 3/3 від 29.03.2010р. та 67249,48 грн. заборгованості, яка виникла за мировою угодою № 2/3 від 01.04.2010р.; 159803,47 грн. сума збільшення основного (первісного) зобов`язання за рахунок індексу інфляції (сума інфляційних втрат) за період з 01.03.2010р. до 30.06.2015р.; 27202,73 грн. сума 3% річних, нарахованих за період з 01.03.2010р. до 30.06.2015р.; 32210,88 грн. сума пені, нарахованої за період з 01.07.2014р. до 30.06.2015р.; 4498,60 грн. сума збитків від неодержаного доходу, нарахованих за період з 01.11.2012р. до 31.12.2012р.

Судом апеляційної інстанції вказується, що відповідно до ч. 4 ст.121 ГПК України мирова угода, укладена сторонами у процесі виконання судового рішення, подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення. Про затвердження мирової угоди господарський суд виносить ухвалу.

Судом першої інстанції правильно відзначено, що в матеріалах справи відсутні докази подання мирової угоди № 1/4 від 28.04.2012р. на затвердження суду, а також затвердження її судом. На відміну від звичайної угоди, мирова угода, що укладається в процесі виконавчого провадження, укладається у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством, не лише змінює матеріально-правові відносини, а й припиняє процесуально-правові відносини; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового акта.

Укладена між сторонами спору мирова угода, яка судом не затверджена, не може вважатись мировою угодою у розумінні ст.78, 121 ГПК України та є звичайним правочином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, частина позовних вимог в сумі 94584,83 грн., з яких: 60013,72 грн. основний борг, 31745,42 грн. інфляційні нарахування, 2825,69 грн. пеня, згідно п. 1 мирової угоди №1/4 від 28.04.2012р., є правовідносинами сторін по договору №112 від 25.08.2002р., які вже були предметом судового розгляду та з цих підстав є рішення господарського суду Житомирської області від 16.01.2007р. та постанова Житомирського апеляційного господарського суду від 16.05.2007р. у справі №4/3553, які набрали законної сили та є обов`язковими до виконання в силу ст. 115 ГПК України.

Мале приватне підприємство фірма "Альфа-М" мало право звернутись до примусового виконання даного судового рішення з метою одержання з боржника присудженої заборгованості. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що провадження у цій частині підлягає припиненню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача сум відшкодування витрат на відновлення свого порушеного права, які іменовані сторонами в мировій угоді №3/3 від 29.03.2010р., як судові витрати та включені в мирову угоду №1/4 від 28.04.2012р. до суми основного зобов`язання то суд першої інстанції вірно зазначив, що правова природа цих нарахувань визначена ст. 44 ГПК України і не є основним боргом.

Разом з тим, оскільки мирова угода №1/4 від 28.04.2012р. не затверджена судом та не може рахуватись такою у розумінні ст. 78, ст. 121 ГПК України, тому не може породжувати зобов`язання відповідача щодо оплати судових витрат, які не пов`язані з її розглядом та затвердженням в судовому порядку.

Згідно пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди не може бути видано, оскільки провадження зі справи припинено. У разі ж ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов`язків за цією угодою:

- якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою, тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах;

- якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення 67249,48 грн. заборгованості за зобов`язаннями, що первісно виникли з мирової угоди №2/3 від 01.04.2010р., яка затверджена ухвалою суду від 15.04.2010р. у справі №4/170, не підлягають задоволенню, з огляду на те, що позивач не позбавлений права звернутись до суду з вимогою про спонукання до виконання такої мирової угоди в передбаченому ГПК України порядку, оскільки вказана ухвала суду не відповідає вимогам ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження".

Суд першої інстанції правомірно відмовив у стягненні 7468,01 грн. 3 % річних, які включені позивачем у суму основного зобов`язання за мировою угодою № 3/3 від 29.03.2010р., оскільки вимога про стягнення 3% річних за період по даній угоді вже включена сторонами до зобов`язань по сплаті 3 % річних у мировій угоді № 2/3 від 01.04.2010р., яка затверджена судом, що не позбавляє позивача права звернутись до суду про виконання угоди № 2/3 від 01.04.2010; та як уже було зазначено раніше, позивачем не надано доказів про внесення змін до угоди № 3/3 від 29.03.2010 в частині періоду нарахування 3% річних.

Згідно ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, яка кореспондується зі статтею 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов`язання не виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові обов`язки, у тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання унормовує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У розумінні наведеного припису наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних, що нараховуються на суму боргу, є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, приписи частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України поширюються на правовідносини з прострочення виконання основного грошового зобов`язання, а відтак інфляційні втрати і відсотки річних нараховуються саме на суму основного боргу.

Згідно п. 7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено апеляційним судом та як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку (т. 1, а. с. 9), позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 159803,47 грн. за період з 01.03.2010р. по 30.06.2015р. на суму боргу 170366,17 грн., а також 27202,73 грн. 3 % річних за аналогічний період.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за період з 01.03.2010р. по 30.06.2015р., апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині є законними та обґрунтованими у розмірі 56292,87 грн. інфляційних втрат та 9608,77 грн. 3 % річних, оскільки законодавством не передбачено нарахування інфляційних та 3 % річних на суму основного боргу із нарахованою інфляцією та річними, а лише на суму основного зобов`язання, тобто в даному випадку на суму 60013,72 грн., що стягнута рішенням господарського суду Житомирської області від 16.01.2007р., яке залишене без змін постановою Житомирського апеляційного господарського суду від 16.05.2007р. у справі №4/3553.

Позивач, керуючись п.п. 4.1 п. 4 угоди нарахував до стягнення з відповідача 32210,88 грн. пені, яка була нарахована за період з 01.07.2014р. по 30.06.2015р. на суму боргу 170366,17 грн., який виник за мировою угодою № 3/3 від 29.03.2010р. та мировою угодою № 2/3 від 01.04.2010р. (т.1, а. с. 9).

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що законом не надано права сторонам зобов`язання встановлювати відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій за несплату чи несвоєчасну сплату відповідачем боргу за рішенням суду чи ухвалою, якою було закінчено судовий розгляд справи, оскільки правові наслідки невиконання боржником рішення суду, в т. ч. і щодо стягнення грошових коштів, встановлені, зокрема, ст. 625 ЦК України, ст. 89 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 382 КК України, та не можуть замінюватися кредитором шляхом встановлення додаткового зобов`язання за невиконання рішення суду в укладеному правочині.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 32210,88 грн. пені необґрунтована, тому в її задоволенні слід відмовити.

Судом апеляційної інстанції також зазначається, що шкодою в цивільному праві є зменшення або знищення суб`єктивного цивільно-правового блага, що охороняється законодавством.

Стаття 22 ЦК України до збитків, як грошової оцінки шкоди, відносить втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Позивач, як на підставу своїх вимог посилається на те, що у разі своєчасного надходження коштів від відповідача він міг направити їх на розширення виробництва або ж на виконання контрактів та одержати дохід та прибуток. Рентабельність від таких вкладень в МПП Фірма "Альфа-М", згідно звітів про фінансові результати дорівнює 41 %, тобто, прибуток за рік від вкладення коштів у виробництво на 1 грн. становить 41 коп. Крім того, менш ефективним використанням коштів підприємством є вкладення їх на депозитні рахунки та одержання доходу від нарахованих процентів за депозитними вкладами. При цьому, позивач розрахував збитки саме виходячи із доходу, який би підприємство могло одержати від вкладення коштів на депозит, у випадку їх своєчасного повернення відповідачем. На підтвердження того, що позивач мав бажання та можливість одержати дохід від процентів по депозитному вкладу, якби відповідач вчасно розрахувався із ним за мировою угодою № 1/4 від 28.04.2012, позивач надав до матеріалів справи договір на строковий вклад (депозит) "Максимальний" № 1484 від 09.10.2012 (а. с. 13 - 15), укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" та МПП Фірма "Альфа-М".

Проте, в процесі розгляду справи позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що у випадку своєчасного надходження коштів від відповідача за договором №112 від 25.07.2002р., мировою угодою №1/4 від 28.04.2012р. він міг направити їх на розширення виробництва або ж на виконання договорів на строковий вклад (депозит) "Максимальний" №1484 від 09.10.2012 та одержати дохід та прибуток, дані обґрунтування заявлених позовних вимог носять характер імовірної можливості. При цьому, суд зазначає, що договір №1484 від 09.10.2012р. не є доказом втрати позивачем певного доходу, оскільки укладений щодо інших грошових коштів, і правовідносини, які виникають з цього договору, не пов`язані з правовідносинам, з яких виник спір.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно відмовлено в стягненні з відповідача 4498,60 грн. збитків у вигляді неодержаного доходу, нарахованих за період з 01.11.2012р. по 31.12.2012р., як дивідендів за розміщення грошових коштів на депозитний вклад в установі банку, у зв`язку з недоведеністю необхідного причинного зв`язку між цими збитками і порушенням грошових зобов`язань відповідачем.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, обставини, які встановлені судом у постанові Рівненського апеляційного господарського суду від 28.01.2016р. по справі №906/1274/15 не стосуються предмету спору у даній справі (щодо зобов`язань, які виникли з договору № 112 від 25.08.2002р.) та не можуть бути преюдиціальними в розумінні частини третьої статті 35 ГПК для даної справи.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника, що згідно ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором.

Застосування новації як способу припинення зобов`язань допускається виключно за наявності таких ознак, як: взаємна згода сторін про припинення дії попереднього зобов`язання та щодо умов нового зобов`язання; наявності умов про припинення попереднього зобов`язання; припинення всіх додаткових зобов`язань; виникнення між тими ж особами нового зобов`язання, яке, як правило, містить умову про інший предмет чи спосіб виконання. Характерною ознакою новації є не зміна частини первісного зобов`язання, а укладення між тими ж сторонами нового зобов`язання.

Однак, в даному випадку укладення мирових угод між позивачем та відповідачем не являється новацією, в розумінні ч. 2 ст. 604 ЦК України, оскільки при їх укладені сторони не припинили первісні зобов`язання, строк виконання яких для відповідача вже закінчився, замінивши їх новими зобов`язаннями між тими ж сторонами, а лише організували порядок погашення заборгованості відповідача, так як в силу ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). У відповідності до положень ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час провадження у справі в суді першої інстанції відповідачем не подавалась заява про застосування строку позовної давності.

Судовою колегією не встановлено порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, а тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга і які не розглянуті судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись, ст.ст. 33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу малого приватного підприємства фірми "Альфа-М" на рішення господарського суду Житомирської області від 21.10.2015р. у справі № 906/1246/15 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

3. Справу повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Мельник О.В.